КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Унікальний номер справи № 2608/6303/12 Головуючий у суді першої інстанції - Кривов`яз А.П.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1749/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Нежура В.А.,
судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,
секретар Цуран С.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Київської міської ради, яка не брала участь у розгляді справи, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 квітня 2012 року по цивільній справі за позовом Приватного підприємства «ВОЯЖ» до ОСОБА_1 про визнання права власності, 
В С Т А Н О В И В:

У квітні 2012 року Приватне підприємство «Вояж» (далі - ПП «Вояж») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності.
Позовну заяву обґрунтувало тим, що 17 січня 2011 року сторони уклали договір будівельного підряду № 17. Відповідно до умов цього договору, відповідач зобов`язався виконати ремонтно-будівельні роботи та часткову реконструкції нежитлової будівлі літ. «А», загальною площею 320,0 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та нерухомого майна - станції технічного обслуговування автомобілів з міні-кафе та магазином, загальною площею 108,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до проєктно-кошторисної документації. Згідно з додатком № 1 до цього договору вартість будівництва визначено у сумі 350 000,00 грн, які ПП «Вояж» зобов`язано було сплатити відповідачу ОСОБА_2 у строк до 30 серпня 2012 року.
Зазначало, що обумовлені сторонами ремонтно-будівельні роботи та часткова реконструкція відповідного нерухомого майна відповідачем були виконані в строк, що підтверджується актом виконаних робіт від 19 серпня 2011 року. 15 грудня 2011 року відповідач надіслав на його адресу листа, в якому повідомив про те, що за умовами підпункту 2.3 договору будівельного підряду від 17 січня 2011 року № 17 кінцевим стоком оплати виконаних робіт було 30 серпня 2011 року і оскільки позивач не виконав своє зобов`язання щодо сплати цих коштів, то у нього (відповідача) відповідно до підпункту 2.4 договору будівельного підряду з 20 грудня 2011 року виникає право власності на нежитлову будівлю літ. «А», загальною площею 320,0 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та нерухоме майно - станцію технічного обслуговування автомобілів з міні-кафе та магазином, загально площею 108,9 кв. м,
Переконувало, що укладаючи договір будівельного підряду із відповідачем, мало на меті отримати право власності на спірні об`єкти нерухомості. Натомість виявилось, що відповідач також має на меті отримати право власності на них, що суперечить чинному законодавству України та умовам договору будівельного підряду від 17 січня 2011 року.
Наголошувало на тому, що його право власності на спірне майно не визнається та оспорюється відповідачем, а також може не визначатись іншими будь-якими третіми особами, які можуть вчинити йому перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні зазначеним вище нерухомим майном, а тому його права підлягають захисту.
З огляду на викладене, ПП «Вояж» просило суд визнати за ним право власності на нежитлову будівлю літ. «А», загальною площею 320,00 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 також на нерухоме майно, а саме: станцію технічного обслуговування автомобілів з міні-кафе та магазином, загальною площею 108,90 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2012 року позов ПП «Вояж» у складі судді Кривов`яза А. П. задоволено частково. Визнано за ПП «Вояж» право власності на нерухоме майно - станцію технічного обслуговування автомобілів з міні-кафе та магазином, загальною площею 108,90 кв. м, що знаходиться за адресою: Дніпровська набережна, 17-Е, м. Київ. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Київська міська рада (далі - КМР), як особа, яка не приймала участі у справі, але вважає, що оскаржуване рішення порушує її права та законні інтереси, звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що спірне нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці комунальної форми власності. Попри принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній споруд, Київську міську раду, як власника земельної ділянки, що розташована по Дніпровській набережній (навпроти затоки Берковщина) у Дарницькому районі м. Києва, на якій розташований спірний об`єкт нерухомості, площею 108,9 кв.м., не було залучено до у часті у розгляді даної справи.
Також вказувала, що в лютому 2006 року між КМР та позивачем було укладено договір оренди земельної ділянки на Дніпровській набережній у м. Києві, площею 2048 кв.м., для будівництва, експлуатації та обслуговування станції технічного обслуговування автомобілів з міні-кафе та магазином. Позивач та відповідач в січні 2011 року уклали договір будівельного підряду, за умовами якого останній зобов`язався виконати ремонтно-будівельні роботи та часткову реконструкцію нежилої будівлі. Проте, ПП «ВОЯЖ» у відповідності до вимог договору оренди земельної ділянки, не зверталося до КМР щодо надання згоди на зведення жилих, виробничих, культурно-побутових та інших будівель і відповідно такої згоди не отримувало. ПП «ВОЯЖ», як замовник будівництва, не надало КМР жодних документів про введення в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта по Дніпровській набережній, 17-Е у м. Києві.
Судом не досліджувалося питання та документи щодо видачі будь-яких дозволів на будівництво в межах земельної ділянки, що розташована по Дніпровській набережній (навпроти затоки Берковщина).
Суд першої інстанції не дослідив чинність розпорядження №658 Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 18.10.2010 «Про присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомого майна», яке було скасовано розпорядженням Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 05.04.2011 №802 на підставі Протесту Прокуратури Дарницького району міста Києва від 25.03.2011 №52/1601вих11.
Підсумовуючи викладене, зазначила, що визнання за позивачем права власності на спірний збудований об`єкт нерухомості без попереднього отримання дозволу на таке будівництво та не введення його в експлуатацію, за відсутності присвоєної у встановленому законом порядку поштової адреси об`єкту нерухомого майна суперечить вимогам ст. 203, 328 ЦК України.
За наведених обставин Київська міська рада просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27.04.2012 та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 листопада 2024 року клопотання Київської міської ради про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2012 року задоволено. Поновлено Київській міській раді пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2012 року.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Київської міської ради на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2012 року.
Постановою Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року апеляційну скаргу Київської міської ради задоволено. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2012 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ПП «Вояж» відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 02 липня 2025 року частково задоволено касаційну скаргу ПП «Вояж». Ухвалу Київського апеляційного суду від 15 листопада 2024 року, ухвалу Київського апеляційного суду від 13 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 липня 2025 року апеляційну скаргу Київської міської ради на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2012 року залишено без руху, роз`яснено заявнику право в десятиденний строк, з дня отримання копії даної ухвали, усунути виявлені недоліки, надавши до суду апеляційної інстанції заяву про поновлення процесуального строку на оскарження судового рішення із зазначенням поважних підстав пропуску цього строку.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 вересня 2025 року клопотання Київської міської ради про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2012 року задоволено,відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Київської міської ради на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2012 року.
Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України, сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи за адресами, які були зазначені в матеріалах справи.
В судовому засіданні в апеляційному суді взяв участь представник позивача ПП «Вояж» - адвокат Тихоша Д.С., який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У справі, що переглядається, апеляційну скаргу подано Київською міською радою, як особою, яка не брала участі у справі, але вважає, що оскаржуваним рішенням порушено її права та законні інтереси.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, КМР посилалася на те, що спірне нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці комунальної форми власності, тобто, яка належить міській раді. Попри принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній споруд, Київську міську раду, як власника земельної ділянки, що розташована по Дніпровській набережній (навпроти затоки Берковщина) у Дарницькому районі м. Києва, на якій розташований спірний об`єкт нерухомості, площею 108,9 кв.м., не було залучено до у часті у розгляді даної справи.
На думку скаржника, дані обставини вказують на те, що оскаржуваним рішенням суд вирішив питання про права та інтереси КМР, яка не була залучена до участі у справі.
Колегія суддів погоджується з такими доводами скаржника з наступних підстав.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач - ПП "ВОЯЖ" звернувся з позовом до ОСОБА_1 та просив визнати за ним право власності на нерухоме майно - станцію технічного обслуговування автомобілів з міні-кафе та магазином, загальною площею108,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 2-5).
За приписами частини першої статті 9 Земельного кодексу України до повноважень Київської міської ради належить розпорядження землями комунальної власності, в тому числі надання земельних ділянок у користування.
З матеріалів справи вбачається, що 04 лютого 2006 року між Київською міською радою (орендодавець) та ПП "ВОЯЖ" (орендар) було укладено Договір оренди земельної ділянки, з умовами п. 1.1. якого орендодавець на підставі п. 40 рішення Київської міської ради від 24.06.2004 за №335/1545, за Актом приймання-передачі передав, а орендар прийняв в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку (том 1, а. с. 18-24).
Об`єктом оренди є земельна ділянка з наступними характеристиками:
- місце розташування - на Дніпровській набережній (навпроти затоки Берковщина) у Дарницькому районі;
- розмір - 2048 кв.м.;
- цільове призначення - для будівництва, експлуатації та обслуговування станції технічного обслуговування автомобілів з міні-кафе та магазином;
- кадастровий номер - 8000000000:90:176:0025 (п. 2.1 Договору оренди земельної ділянки від 04.02.2006).
Згідно з Витягом з бази даних Державного земельного кадастру, земельна ділянка на Дніпровській набережній (напроти затоки Берковщина) у м. Києві перебуває в оренді ПП "ВОЯЖ" на строк 15 років (дата закінчення права оренди (07.03.2021) (том 1, а. с. 50).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:90:176:0025 (цільове призначення - автотехобслуговування) по Дніпровській набережній у м. Києві, площею 0,2048 га, з 07.03.2006 на праві комунальної власності належить Територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради (том 1, а. с. 65).
Як вже вказувалося вище, оскаржуваним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27.04.2012 за ПП "ВОЯЖ" визнано право власності на нерухоме майно - станцію технічного обслуговування автомобілів з міні-кафе та магазином, загальною площею 108,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. У визначеному законом порядку ПП "ВОЯЖ" зареєструвало за собою право власності на це майно.
Сукупний аналіз наведених обставин вказує на те, що ПП "ВОЯЖ" є власником нерухомого майна - станцію технічного обслуговування автомобілів з міні-кафе та магазином, загальною площею 108,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а земельна ділянка, на якій розташоване це майно перебуває у комунальній власності територіальної громади в особі Київської міської ради.
У постанові від 03.04.2023 у справі №643/18679/18 Верховний Суд зазначив, що визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 27.04.2012 прямо стосується прав та законних інтересів КМР, як власника земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно. Проте, Київську міську раду в суді першої інстанції не було залучено до участі у справі.
Верховний Суд в постанові від 11.07.2018 у справі №911/2635/17 зазначив, що судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та/або обов`язків цієї особи (тобто, судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник) або міститься судження про права та/чи обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.
У разі встановлення судом відповідних обставин суд вирішує питання про залучення скаржника до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та як наслідок, скасовує судове рішення на підставі пункту 4 частини 3 статті 376 ЦПК України, оскільки таке порушення норм процесуального права у будь-якому випадку є підставою для скасування рішення місцевого суду, якщо суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі.
За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення.
Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з наступного.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частини перші статей 15, 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Як вже вказувалося вище, 04.02.2006 між Київською міською радою (орендодавець) та ПП "ВОЯЖ" (орендар) було укладено Договір оренди земельної ділянки на 15 років. Строк оренди в 2021 році було продовжено.
З матеріалів справи вбачається, що на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 02.06.2010 ПП "ВОЯЖ" придбало у ТОВ "ОРІОН-В" у власність нерухоме майно, загальною площею 2300 кв.м., що знаходиться за адресою: вул. Дніпровська набережна, 17-Е, напроти затоки Берковщина у Дарницькому районі м. Києва (том 1, а. с. 31-33).
17 січня 2011 року ПП "ВОЯЖ" та ОСОБА_1 уклали Договір будівельного підряду №17, за умовами якого підрядник зобов`язується виконати ремонтно-будівельні роботи та часткову реконструкцію нерухомого майна - станції технічного обслуговування автомобілів з міні-кафе та магазином, загальною площею 108,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 36-40).
Пунктом 1.9. Договору будівельного підряду №17 від 17.01.2011 визначено, що власником об'єкту до його здачі ПП "ВОЯЖ" є ОСОБА_1 .Згідно п. 2.4. Договору будівельного підряду №17 від 17.01.2011, у разі неоплати роботи підрядника у встановлений Договором строк, власність на об'єкти переходить до підрядника.
19 серпня 2011 року було здійснено здачу об'єкту за вказаним договором будівельного підряду, про що складено Акт.
Встановлено що, Київська міська рада є власником земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно - станція технічного обслуговування автомобілів з міні-кафе та магазином, загальною площею 108,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Звертаючись до суду з даним позовом до підрядника за договором будівельного підряду - ОСОБА_1 про визнання права власності, позивач посилався на те, що відповідач має на меті отримати право власності на спірний об'єкт нерухомості, що суперечить чинному законодавству, а тому в нього виникла необхідність захисту права власності на нерухоме майно в судовому порядку.
За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.
За положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
У статті 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
За теоретичним визначенням відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Згідно з частиною першою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
За змістом наведеної норми цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має враховувати склад осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Таким чином, якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.
Належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміну неналежного відповідача здійснюють у порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета й підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконують під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Отже, належним суб`єктним складом відповідачів є склад відповідачів, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи не визнаного матеріального правовідношення.
Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 (провадження № 12-280гс18).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19) зазначила, що відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Це правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно (зокрема тоді, коли з документа вбачається право власності особи, але не випливає однозначно, що майно є саме нерухомістю), але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. Якщо така реєстрація здійснена, то належним способом захисту є віндикаційний позов, а не позов про визнання права власності.
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду також звернула увагу, що правомірне розміщення на земельній ділянці одного власника об`єкта рухомого майна (зокрема, малої архітектурної форми) іншого власника, наприклад, на умовах оренди, не обмежує прав власника після того, як строк користування землею власника рухомого майна закінчиться (зокрема, після закінчення строку договору оренди). Натомість знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі у цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином, і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі. Отже, за позовом про визнання права власності на будівлю, споруду, право на яку ні за ким не зареєстроване, належним відповідачем є власник земельної ділянки, на якій така будівля, споруда розташована.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 липня 2025 року по справі № 707/289/22.
Відповідно до частин першої та другої статті 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
У справі, що переглядається, відповідачем має бути саме Київська міська рада як власник земельної ділянки під спірним об`єктом нерухомості. З огляду на те, що позивач пред`явив позов до неналежного відповідача ( ОСОБА_1 ), то в позові про визнання права власності слід відмовити саме з цих підстав.
Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19).
У справі, що переглядається, позивач не ставив перед судом питання про залучення до участі у справі в якості відповідача власника земельної ділянки Київську міську раду.
Ураховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що ПП "ВОЯЖ" звернулося з позовом про визнання права власності на будівлю, яка на день подання позову не була ні за ким зареєстрована, до неналежного відповідача.
При цьому, слід враховувати, що Верховний Суд неодноразово звертав увагу у свої постановах, що висновки судів по суті вирішення спору, зокрема, щодо обґрунтованості чи необґрунтованості позовних вимог, мають бути зроблені за належного суб`єктного складу учасників справи.
Отже, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку із неналежним суб`єктним складом учасників справи. 
Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги Київської міської ради, скасуванням судового рішення із відмовою у задоволенні позову, відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, апеляційний суд покладає на позивача витрати апелянта по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1950 грн.
Керуючись ст.ст. 365, 367, 369, 374, 375, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Київської міської ради, яка не брала участь у розгляді справи, задовольнити.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 квітня 2012 року скасувати, ухвалити по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Стягнути з Приватного підприємства «ВОЯЖ» на користь Київської міської ради витрати на сплату судового збору в сумі 1950 (одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят) гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст складено 14 квітня 2025 року. 

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома