КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 квітня 2026 року м. Київ № 320/20590/23
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В, розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
до Державної міграційної служби України
третя особа: Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулись ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (далі - позивач, позивачі) з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), в якому просять суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення суб`єкта владних повноважень відповідача Державної міграційної служби України Наказ № 75 від 05 квітня 2023 року на підставі висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 16 лютого 2023 року прийнятого рішення про визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 21 жовтня 2005 року, що видана ВГІРФО ГМУ УМВС України в Дніпропетровській області на ім`я ОСОБА_1 , серії НОМЕР_2 від 13 лютого 2007 року, що видана ВГІРФО ГМУ УМВС України в Дніпропетровській області на ім`я ОСОБА_2 та серії НОМЕР_3 від 06 липня 2015 року, що видана органом 1201 на ім`я ОСОБА_2 , із зобов`язанням відповідача Державної міграційної служби України внести відповідні відомості до Єдиного державного демографічного реєстру.
Позивачі зазначають, що посвідки на постійне проживання були оформлені їм компетентними органами державної влади на законних підставах, у відповідності до вимог законодавства, чинного на момент їх видачі. Наголошують, що протягом тривалого часу - понад 15 років - держава визнавала їх правовий статус, посвідки неодноразово перевірялися, обмінювалися, а у 2015 році вже надавалась оцінка їх законності, за результатами якої підстав для скасування посвідок встановлено не було. На думку позивачів, оскаржуваний наказ ґрунтується виключно на припущеннях відповідача та на відсутності окремих документів у матеріалах архівної справи, що не може свідчити про відсутність правових підстав для оформлення посвідок у минулому. Крім того, позивачі звертають увагу, що визнання посвідок недійсними після тривалого часу істотно порушує їхні права, оскільки вони інтегровані в українське суспільство, проживають на території України, мають сімейні та соціальні зв`язки. З огляду на викладене позивачі вважають, що наказ Державної міграційної служби України № 75 від 05.04.2023 є необґрунтованим, прийнятим без належного доказового підґрунтя та підлягає скасуванню.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.08.2023 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в адміністративній справі. Залучено до участі у справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області (далі - ГУ ДМС в Дніпропетровській області, третя особа). 
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.04.2026 відзив на позовну заяву повернуто відповідачу без розгляду. 
Третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області – подала письмові пояснення, в яких заперечила проти задоволення позову. Зазначила, що у 2023 році у зв`язку з розглядом питання щодо документування позивачів проведено перевірку матеріалів їх оформлення посвідками на постійне проживання. За результатами такої перевірки складено висновок від 16.02.2023, відповідно до якого встановлено відсутність у матеріалах справи належних документів, що підтверджують правові підстави для оформлення посвідок. Зокрема, третя особа зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази надання дозволу на імміграцію, відсутні документи, які б підтверджували належність позивачів до категорій осіб, що відповідно до прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію, наявна у справі виписка з будинкової книги підтверджує лише тимчасову реєстрацію, що не є належним доказом постійного проживання на території України у розумінні вимог законодавства. На підставі наведеного третя особа дійшла висновку, що посвідки на постійне проживання позивачів були оформлені без належних правових підстав. У зв`язку з цим, відповідно до вимог Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 321, такі посвідки підлягають визнанню недійсними. Третя особа зазначає, що оскаржуваний наказ Державної міграційної служби України № 75 від 05.04.2023 прийнято на підставі та у межах повноважень, визначених законодавством, за результатами належної перевірки. З огляду на викладене третя особа вважає, що підстав для задоволення позову немає.
Щодо пояснень третьої особи, позивачі заперечували проти них, зазначаючи, що при наданні дозволу на імміграцію та оформленні посвідок на постійне проживання уповноваженими органами було проведено всі необхідні перевірки, жодних порушень з боку позивачів при поданні документів допущено не було, документи не містили недостовірних відомостей та не були підробленими, висновки відповідача про відсутність дозволу на імміграцію є безпідставними та не підтверджені належними доказами. Також позивачі посилаються на принцип належного урядування та правову визначеність, зазначаючи, що негативні наслідки можливих помилок органу державної влади не можуть покладатися на особу, яка добросовісно набула відповідного статусу. 
Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 у 2005 році уповноваженим органом внутрішніх справ було оформлено посвідку на постійне проживання в Україні НОМЕР_1 . У подальшому, у 2007 році посвідку на постійне проживання НОМЕР_2 було оформлено також ОСОБА_2 як особі, яка перебуває у сімейних відносинах із зазначеним іноземцем.
У подальшому у 2015 році ОСОБА_2 був документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 терміном - безстроково. 
Також 30.07.2015 ОСОБА_2 був документований посвідченням особи без громадняства для виїзду за кордон серії НОМЕР_5 . 
Далі позивачі тривалий час проживали на території України, користувалися наданим їм правовим статусом, їхні документи визнавалися державними органами, у тому числі підлягали обміну у встановленому порядку.
У 2023 році позивачі звернулись до ГУДМС у Дніпропетровський області з питання оформлення посвідчення особи без громаднянства для виїзду за кордон. У зв`язку із розглядом питання щодо оформлення документів позивачам Головним управлінням ДМС у Дніпропетровській області було проведено перевірку матеріалів їх документування.
За результатами такої перевірки складено висновки від 16.02.2023, в яких зазначено про відсутність у матеріалах справи документів, що підтверджують наявність правових підстав для оформлення посвідок на постійне проживання позивачам, зокрема дозволу на імміграцію або документів, які б підтверджували право на оформлення посвідки без отримання такого дозволу.
На підставі зазначених висновків, Державною міграційною службою України прийнято наказ № 75 від 05.04.2023, яким посвідки на постійне проживання позивачів визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню.
Вважаючи наказ протиправним та таким, що порушує їхні права та законні інтереси, позивачі звернулися до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами, суд зазначає про таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Принцип законності вимагає, щоб органи державної влади мали повноваження на вчинення певних дій та в подальшому діяли виключно в межах тих повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Принцип верховенства права (стаття 8 Конституції України), у поєднанні з принципом законності вимагає, щоб такі дії органів державної влади були ще й правовими.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України від 07.06.2001 року № 2491-III «Про імміграцію» (із змінами і доповненнями) (далі - Закон №2491).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 2491 у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні:
імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;
іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.
Згідно із статтею 2 Закону № 2491 питання імміграції регулюються Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, що не повинні їм суперечити.
Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила міжнародного договору України.
Відповідно до статті 6 Закону №2491 центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.
Згідно із статтею 11 Закону № 2491 особі, яка постійно проживає за межами України і отримала дозвіл на імміграцію, дипломатичне представництво чи консульська установа України за її зверненням оформляють довгострокову візу. Зазначена особа в`їжджає на територію України в порядку, встановленому законодавством України.
Після прибуття іммігранта в Україну він повинен звернутися протягом п`яти робочих днів до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, із заявою про видачу йому посвідки на постійне проживання. До заяви мають додаватися копія паспортного документа заявника із проставленою в ньому довгостроковою візою та копія рішення про надання дозволу на імміграцію.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, протягом тижня з дня прийняття заяви видає іммігранту посвідку на постійне проживання.
Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.
Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 322 «Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання» (у редакції чинній на момнт виникнення спірних правовідносин) (далі також - Порядок № 322).
Згідно з пунктом 1 Порядку № 322 посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.
Відповідно до підпункту 5 пункту 7 Порядку № 322 обмін посвідки здійснюється у разі, зокрема, досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).
Пунктом 9 Порядку № 322 оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру у взаємодії з Державним центром персоналізації документів державного підприємства "Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів" (далі - Центр).
Згідно з пунктом 16, 18 Порядку № 322 документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.
У разі виникнення обставин (подій), у зв`язку з якими посвідка підлягає обміну (крім закінчення строку дії), документи для її обміну подаються протягом одного місяця з дати виникнення таких обставин (подій).
Відповідно до пункту 37 Порядку № 322 рішення про оформлення посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих документів та відсутності підстав для відмови в її видачі.
Відповідно до пункту 61 Порядку № 322 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли:
1) іноземець або особа без громадянства мають посвідку чи посвідку на тимчасове проживання (крім випадків обміну посвідки або оформлення посвідки іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання), посвідчення біженця чи посвідчення особи, якій надано додатковий захист, які є дійсними на день звернення;
2) іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду;
3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію;
4) встановлено належність особи до громадянства України;
5) за видачею посвідки звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень для її отримання;
6) іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17-19 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки;
7) отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця та особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, чи іноземець або особа без громадянства вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином;
8) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі або строк його дії закінчився;
9) встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію;
10) виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну;
11) в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з пунктом 71 Порядку № 322 посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі:
1) коли вона підлягає обміну у зв`язку із зміною інформації, внесеної до посвідки (крім додаткової змінної інформації);
2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки;
3) непридатності посвідки для подальшого використання;
4) скасування посвідки;
5) коли вона заявлена як втрачена або викрадена;
6) смерті особи, якій видано посвідку;
7) закінчення строку її дії або прийняття рішення про обмін посвідки до закінчення строку її дії;
8) оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства;
9) неотримання її іноземцем або особою без громадянства протягом шести місяців;
10) коли іноземець або особа без громадянства не звернулися для її обміну у строки, визначені пунктом 18 цього Порядку.
Відповідно до пунктку 72 Порядку № 322 у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку.
За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів службову перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС.
На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС.
Повідомлення про визнання наказом ДМС посвідки недійсною видається територіальним органом ДМС, визначеним у наказі ДМС, іноземцеві або особі без громадянства під розписку чи надсилається їм рекомендованим листом не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його отримання від ДМС.
Судом встановлено, що наказ Державної міграційної служби України № 75 від 05.04.2023 прийнято на підставі висновків Головного управління ДМС у Дніпропетровській області від 16.02.2023, складених за результатами перевірки матеріалів щодо оформлення посвідок на постійне проживання позивачам.
Дослідивши зміст висновку про розгляд матеріалів справи щодо оформлення і видачі посвідки на постійне проживання в Україні особи без громадянства ОСОБА_1 , судом встановлено, що він звернувся до ВГРФО КМУ УМВС України в Дніпропетровській області з клопотанням про видачу йому посвідки на постійне проживання та 21.10.2005 був документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 , терміном дії - безстроково. При цьому згідно з висновком про отримання дозволу на іміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання ВГІРФО КМУ УМВС України в Дніпропетровській області від 21.10.2005 вказана особа прибула в Україну у 1992 році за паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року та має підстави для набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до абзацу 3 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію" від 07.06.2001. 
У подальшому у висновку зазначено, що у матеріалах справи ОСОБА_1 наявний висновок від 13.05.2015 про законність оформлення посвідок на постійне проживання в Україні особам без громадянства: ОСОБА_3 та його дітям, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , в якому зазначено, що оформлення посвідок на постійне проживання в Україні особам без громадянства ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є таким, що відповідають абзацам першому та другому пункту 4 розділу V Прикінцевих положень Закону. 
Дослідивши пункт 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про іміграцію" судом встановлено, що відповідно до неї іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності цим Законом (07.07.2001) і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні вважаються такими, що мають дозвіл на іміграцію в Україну. Крім того, абзац п`ятий зазначеного пункту 4 Закону встановлював, що особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію.
При цьому третя особа у висновку констатувала, що пунктом 5 Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (який діяв на момент отримання заявником дозволу на іміграцію), конкретно визначалося, що для оформлення посвідки на постійне проживання особи, зазначені в абзаці другому пункту 4 розділу розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про іміграцію", подають оригінал і копію паспорта громадянина колишнього РСРС зразка 1974 року з відміткою про прописку чи посвідку на постіне проживання. 
У подальшому у висновку вказано, що до матеріалів особової справи долучена лише виписка з будинкової книги, відповідно до якої, ОСОБА_1 з 30.12.1992 по 30.12.1993 по паспорту зразка СРСР був "тимчасово зареєстрований" у АДРЕСА_1 . Копія реєстраційної картки та копія паспорта зразка СРСР в особовій справі відсутні. Тимчасова прописка по своїй юридичній суті не підтверджує факт постійного проживання особи в Україні. При цьому відповідно до довідки з Посольства Республіки Вірменія від 17.02.2004 № К-57 громадянин ОСОБА_1 на момент звернення втратив паспорт зразка СРСР та не перебуває у громадянстві Республіка Вірменія. 
Підсумовуючи викладене, міграційний орган у висновку зазначає, що вказанами нормативно-правовими актами не визначено випадків, за яких при вирішення питань щодо видачі посвідки на постійне проживання компетентному органу замість оригінала паспорта зразка СРСР має надаватися виписка з будинкової книги з відміткою про тимчасову реєстрацію на території України. Розширене тлумачення умов, за яких можлива видача посвідки на постійне проживання в Україні, законодавством не передбачена. 
Водночас, суд зазначає, що саме відомості з будинкової книги слугували належним та допустимим доказом факту проживання (прописки) ОСОБА_1 в Україні до набрання чинності Законом України «Про імміграцію», що узгоджується з правовим змістом пункту 4 розділу V Прикінцевих положень цього Закону, яким визначено, що ключовим є встановлення факту прибуття та постійного проживання особи на території України до 07.07.2001.
Крім того, у Висновку про законність оформлення посвідок на постійне проживання в України затвердженого ГУДМС України в Дніпропетровській області про оформлення посвідок на постійне проживання в Україні особам без громадянства: ОСОБА_6 та його дітям встановлено про таке. 
16.01.2003 прийнята Постанова Кабінету Міністрів "Прозатвердження Тимчасового порядку реєстрації фізичних осіб за місцем проживання (далі - Постанова), в якій не передбачена тимчасова реєстрація громадян та відсутнє таке поняття як "прописка". Відповідно до пункту 3 Постанови "місцем проживання фізичної особи є місце , де вона постійно або переважно проживає як власник житлового будинку, за договором наймання, піднаймання, оренди. Як місце проживання визначаються житлові будинки (приміщення), придатні для проживання і включені до відповідного житлового фонду, у тому числі гуртожитки". Також у висновку встановлено, що ОСОБА_3 разом постійно проживає в Україні з 1992 року по теперішній час, був зареєстрований за паспортом колишнього СРСР зразка 1974 року, а його неповнолітні діти за віком не могли отримати такі документи. 
Крім того, аналіз положень постанови Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 року «Про затвердження Тимчасового порядку реєстрації фізичних осіб за місцем проживання» свідчить про те, що з моменту її прийняття було змінено підхід до інституту реєстрації місця проживання. Зокрема, зазначеним нормативно-правовим актом не передбачено такого поняття як «прописка», що існувало раніше, а також відсутнє поняття «тимчасова реєстрація».
З огляду на викладене, факт реєстрації ОСОБА_1 за паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, а також встановлені обставини його безперервного проживання на території України з 1992 року, свідчать про наявність у нього правових підстав для оформлення посвідки на постійне проживання. Водночас відсутність у його неповнолітніх дітей документів про реєстрацію не може розцінюватися як підстава для відмови, оскільки з огляду на їхній вік вони об`єктивно не могли мати таких документів, а їх місце проживання визначалося місцем проживання батьків.
Отже, враховуючи викладене суб`єкт владних повноважень - ГУ ДМС в Дніпропетровській області визнав належним такий документ як відомості з будинкової книги та констатував законність видачі посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Проте відповідач приймаючи спірний наказ належної правової оцінки наведеним обставинам не надав та їх не врахував. 
Суд звертає увагу, що відповідно до пункту 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», визначальним для вирішення питання щодо правомірності оформлення посвідки на постійне проживання є встановлення факту прибуття особи на територію України та її постійного проживання до 07 липня 2001 року. Законодавець прямо пов`язує виникнення відповідного права не з формальним підтвердженням реєстрації, а саме з фактичними обставинами проживання особи.
При цьому суд враховує, що як зазначає сам міграційний орган у висновку від 16.02.2023 щодо ОСОБА_1 , паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року на час оформленння посвідки був втрачений. Отже, за таких обставин позивач об`єктивно не мав можливості його надати міграційному органу, що відповідач до увагу при прийнятті спірного рішення не прийняв. 
Крім того, наведена обставина не має вирішального значення для оцінки правомірності набутого позивачем статусу, оскільки: рішення про документування посвідкою було прийняте міграційним органом на підставі сукупності документів. Зокрема з даних будинкової книги; відповідні обставини проживання особи в Україні були встановлені та перевірені уповноваженим органом на момент прийняття рішення; у 2015 році законність оформлення посвідки була додатково підтверджена компетентним органом, що свідчить про відсутність порушень процедури її видачі. 
За таких обставин суд дійшов висновку, що правові підстави для оформлення посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 були наявні та належним чином підтверджені, а відсутність у нього на даний час паспорта громадянина СРСР не може бути підставою для заперечення правомірності набутого ним статусу або обмеження його прав. 
Суд також зазначає, що як констатує міграційний орган у змісту висновку про розгляд матеріалів справи щодо оформлення і видачі посвідки на постійне проживання в Україні особи без громадянства ОСОБА_1 , а також як вбачається із наявної у матеріалах справи копії посвідки на постійне проживання НОМЕР_1 ОСОБА_1 , вона є безстроковою. Станом на час прийняття спірного наказу від 05.04.2023 № 75 позивач фактично перебував на території України на підставі цього документа вісімнадцять років, а загалом з 1992 року - тридцять років. Проте дана обставина до уваги відповідачем також прийнята не була. 
Щодо документування посвідкою на постійне проживання ОСОБА_2 суд зазначає про таке.
Разом із тим, суд звертає увагу, що як вбачається зі змісту висновку ОСОБА_2 у 2007 році уповноваженим органом внутрішніх справ оформлено посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 , як особі, яка перебуває у сімейних відносинах із ОСОБА_1 , якому, у свою чергу, у 2005 році було надано дозвіл на імміграцію та оформлено посвідку на постійне проживання в Україні. 
У подальшому у 2015 році уповноваженим органом державної влади ОСОБА_2 оформлено посвідку на постійне проживання нового зразка серії НОМЕР_3 , що свідчить про повторну перевірку наявності правових підстав для його документування та підтвердження державою законності набутого ним статусу. 
Судом враховується, що оформлення посвідки на постійне проживання ОСОБА_2 було похідним від правового статусу ОСОБА_1 , як особи, яка отримала дозвіл на імміграцію та постійно проживала на території України, що відповідає вимогам законодавства, чинного на момент виникнення відповідних правовідносин. 
При цьому матеріали справи не містять жодних доказів того, що при поданні документів ОСОБА_2 були надані недостовірні відомості, підроблені документи або вчинено інші протиправні дії, які могли б бути підставою для визнання оформленої йому посвідки недійсною. Про такі також не зазначено й у висновку від 13.05.2015 про законність оформлення посвідок на постійне проживання в Україні, який було оформлено третьою особою. 
Натомість, як вбачається з матеріалів справи, єдиною підставою для прийняття оскаржуваного рішення стало твердження відповідача про відсутність у матеріалах архівної справи окремих документів, зокрема підтвердження надання дозволу на імміграцію. 
Разом з тим, суд зазначає, що відсутність у розпорядженні суб`єкта владних повноважень документів, які зберігаються у відповідних архівних матеріалах, не може свідчити про відсутність правових підстав для оформлення посвідки у минулому та не може покладатися у негативні наслідки на особу, яка добросовісно набула відповідного статусу. 
Суд враховує, що протягом тривалого часу понад 15 років держава визнавала правовий статус як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 , посвідки на постійне проживання яких неодноразово перевірялись, обмінювались та використовувались ними як документи, що підтверджують право на постійне проживання в Україні, без будь-яких зауважень з боку уповноважених органів. 
При цьому суд звертає увагу, що правовий статус ОСОБА_2 є похідним від правового статусу ОСОБА_1 , який отримав дозвіл на імміграцію та був первинно документований посвідкою на постійне проживання, що додатково підтверджує послідовність та сталість правової позиції держави щодо законності їх перебування на території України.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним із ключових елементів якого є принцип юридичної визначеності, що передбачає стабільність правового становища особи, передбачуваність дій держави та недопустимість довільного втручання у вже сформовані правовідносини. 
Сутність принципу юридичної визначеності полягає у тому, що особа має право розраховувати на сталість правового статусу, який був набутий нею на законних підставах, а держава, у свою чергу, не може без належного обґрунтування та з дотриманням вимог пропорційності переглядати чи скасовувати результати власних рішень, прийнятих раніше. 
У цій справі судом встановлено, що посвідки на постійне проживання позивачів були оформлені уповноваженими органами державної влади ще у 2005 та 2007 роках, а у подальшому у 2015 році пройшли процедуру обміну, що передбачало повторну перевірку законності їх видачі. 
Таким чином, держава визнавала правовий статус позивачів, наданий їм на підставі відповідних рішень уповноважених органів, що сформувало у них обґрунтовані очікування щодо стабільності їх правового становища. Крім того у позивачів сформувались сталі соціальні та правові зв`язки із державою, оскільки вони отримали також паспорти особи без громадянства для виїзду за кордон, документи про багатодітну родину, проживають, навчались та працюють на території України. 
Суд наголошує, що правова визначеність передбачає також захист довіри особи до держави (legitimate expectations), яка полягає у тому, що особа, діючи добросовісно, має право покладатися на законність рішень органів державної влади та не повинна нести негативні наслідки помилок або недоліків у діяльності таких органів. 
Зазначений підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої принцип належного урядування (good governance) зобов`язує державні органи діяти послідовно, вчасно та передбачувано, а ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а не на особу, яка добросовісно набула відповідного права. 
У цьому контексті суд враховує, що підставою для прийняття оскаржуваного наказу стало лише посилання відповідача на відсутність у матеріалах архівної справи окремих документів, які, на думку відповідача, підтверджують правові підстави для оформлення посвідок. 
Водночас, така обставина сама по собі не свідчить про відсутність відповідних правових підстав у момент прийняття первинного рішення та не може бути достатньою підставою для втручання у вже сформовані та тривалі правовідносини. 
Інше тлумачення означало б можливість довільного перегляду державою власних рішень у будь-який момент часу виключно з підстав втрати або неналежного зберігання документів, що є несумісним із принципом юридичної визначеності та суперечить вимогам правової держави. 
Суд також враховує, що відповідачем не доведено наявності будь-яких протиправних дій з боку позивачів при отриманні посвідок на постійне проживання, зокрема подання недостовірних відомостей чи підроблених документів. 
За таких обставин покладення негативних наслідків на позивачів у вигляді втрати права на постійне проживання фактично є наслідком можливих недоліків у діяльності державних органів, що є неприпустимим. 
Крім того, втручання у правовий статус позивачів через значний проміжок часу не відповідає критерію пропорційності, оскільки не забезпечує справедливого балансу між публічним інтересом та правами особи, яка добросовісно користувалась наданим їй правом протягом тривалого часу. 
Отже, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ Державної міграційної служби України у частині, що стосується позивачів, порушує принцип юридичної визначеності, принцип належного урядування та не відповідає вимогам статті 19 Конституції України, у зв`язку з чим є протиправним.
Як вбачається зі змісту спірного наказу, він стосується декількох осіб, щодо яких прийнято рішення про визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню і знищенню, посвідок на постійне проживання, а отже, не є актом, який регулює виключно права та обов`язки позивачів.
Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи в межах заявлених позовних вимог, а також не може вирішувати питання прав, свобод та інтересів осіб, які не є учасниками справи. 
Крім того, за приписами статей 2, 5 КАС України адміністративне судочинство спрямоване на захист прав, свобод та інтересів конкретної особи від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Отже, навіть у разі встановлення протиправності спірного наказу, суд не наділений повноваженнями втручатися у правове становище інших осіб, яких стосується цей акт, та які не є сторонами у цій справі і не заявляли відповідних вимог. 
З урахуванням викладеного, належним способом захисту порушених прав позивачів у цій справі є саме скасування спірного наказу в частині, що стосується позивачів, оскільки лише в цій частині він порушує їх права та інтереси. 
Такий підхід відповідає принципу пропорційності, забезпечує ефективний захист прав позивачів та водночас унеможливлює необґрунтоване втручання суду у правовідносини інших осіб.
Щодо вимог позивача про зобов`язання внести відповідні відомості до Єдиного державного демографічного реєстру, суд зазначає про таке.
Суд зазначає, що відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України суд зобов`язаний забезпечити ефективний захист порушених прав, свобод та інтересів особи.
Ефективний спосіб захисту повинен бути таким, що не лише формально усуває порушення, але й фактично відновлює порушене право та виключає необхідність повторного звернення до суду. 
У вказаній справі порушення прав позивачів полягає не лише у прийнятті оскаржуваного наказу, а й у втраті відомостей про їх правовий статус в Єдиному державному демографічному реєстрі, що фактично позбавляє їх можливості реалізовувати право на постійне проживання в Україні, оскільки як зазначено у спірному наказі відповідач забезпечив внесення інформації про посвідки до ІП "Недійсні документи" ЄІАС УМП (Єдина інформаційно-аналітична система управління міграційними процесами), яка інтегровна з Єдиним державним демографічним реєстром. 
Відповідно до п. 2 преамбули Постанови Кабінету Міністрів України від 18 жовтня 2017 року № 784 " Про затвердження Порядку ведення Єдиного державного демографічного реєстру та надання з нього інформації, взаємодії між уповноваженими суб`єктами, а також здійснення ідентифікації та верифікації" Державній міграційній службі як розпоряднику Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Реєстр) вжити заходів до забезпечення адміністрування Реєстру, в тому числі технічного і програмно-технологічного супроводження бази даних, обслуговування спеціального обладнання головного та резервного обчислювальних центрів Реєстру, технічної підтримки спеціального програмного забезпечення (обслуговування, розроблення, модернізації (оновлення) програмного забезпечення), інформаційної і технічної підтримки користувачів та інформаційного забезпечення уповноважених суб`єктів Реєстру, шляхом укладення відповідних угод (договорів) з державним підприємством “Документ”.
Також у ч. 34 вказаної постанови зазначено, що суб`єктами взаємодії щодо внесення інформації до Реєстру у разі оформлення посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, картки мігранта, посвідчення біженця, проїзного документа біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзного документа особи, якій надано додатковий захист, - розпорядник Реєстру, його територіальні органи/територіальні підрозділи; головний та резервний обчислювальні центри Реєстру; Державний центр персоналізації документів.
Отже, з аналізу наведених норм законодавства та встановлених у справі обставин вбачається, що саме Державна міграційна служба України як розпорядник Єдиного державного демографічного реєстру наділена повноваженнями щодо внесення, відновлення та актуалізації відомостей у такому реєстрі. Відповідно, на неї покладається обов`язок забезпечити належне функціонування Реєстру та достовірність інформації, що в ньому міститься.
З огляду на те, що внаслідок прийняття оскаржуваного рішення відомості про позивачів були фактично виключені або змінені таким чином, що це призвело до втрати можливості підтвердження їх правового статусу, порушення їхніх прав не може вважатися усунутим лише шляхом скасування такого рішення.
Суд враховує, що саме відомості, внесені до Єдиного державного демографічного реєстру, є офіційним підтвердженням правового статусу особи, а їх відсутність унеможливлює отримання документів, користування правами та підтвердження законності перебування на території України. 
Отже, скасування оскаржуваного наказу без відновлення відповідних відомостей у державному реєстрі не забезпечує повного та ефективного захисту прав позивачів. 
Суд також враховує, що у цьому випадку відсутні підстави для здійснення відповідачем додаткової дискреції, оскільки судом встановлено протиправність оскаржуваного рішення та відсутність належних доказів, які б свідчили про незаконність набуття позивачами права на постійне проживання. 
За таких обставин єдиним ефективним способом відновлення порушених прав позивачів є саме зобов`язання відповідача внести відповідні відомості до Єдиного державного демографічного реєстру, що підтверджують їх право на постійне проживання в Україні. 
Таким чином, суд дійшов висновку, що для повного та ефективного захисту порушених прав позивачів необхідно не лише скасувати оскаржуваний наказ, а й зобов`язати Державну міграційну службу України внести відповідні відомості до Єдиного державного демографічного реєстру.
Отже, адміністративний позов підлягає задоволенню частково.
Частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Під час звернення з даним позовом до суду позивачі сплатили судовий збір у розмірі 2147,20 грн.
Відтак, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, а також ту обставину, що вимоги позивача носять немайновий характер та не надається за можливе встановити розмір задоволених вимог до розміру судового збору, суд дійшов висновку, що сплачена позивачем сума судового збору підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 242, 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.
2. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України № 75 від 05 квітня 2023 року "Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання" в частині, що стосується ОСОБА_1 (пункт 9) та ОСОБА_2 (пункт 8).
3. Зобов`язати Державну міграційну службу України внести до Єдиного державного демографічного реєстру відомості щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як осіб, які мають право на постійне проживання в Україні.
4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп та на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_7 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) 60 коп за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Державної міграційної служби України (ідентифікаційний код 37508470, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.