П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/7995/25	

Перша інстанція: суддя Ярощук В.Г.,
повний текст судового рішення
складено 11.09.2025, м. Миколаїв
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Димерлія О.О.,
суддів – Вербицької Н.В., Шляхтицького О.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.09.2025 у справі №400/7995/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії
У С Т А Н О В И В:
28.07.2025 ОСОБА_1 звернулась до Миколаївського окружного адміністративного суду із позовною заявою, у якій просить суд:
- визнати протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 його матері - ОСОБА_1 з 22.07.2024 до дня визнання ОСОБА_2 загиблим – 26.12.2024 або до дня остаточного виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 ;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 з 22.07.2024 до дня визнання ОСОБА_2 загиблим 26.12.2024 або до дня остаточного виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивачка вказує, що її син - ОСОБА_2 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Згідно із матеріалами службового розслідування Військової частини НОМЕР_1 від 05.02.2025 ОСОБА_2 вважається загиблим з 26.12.2024. Позивачка 20.01.2025 звернулась до відповідача про виплату їй належних її загиблому синові коштів у вигляді нарахованого і не виплаченого грошового забезпечення та виплати на поховання. Однак, станом на дату подання позову позивачка не отримала ні відповіді на свою заяву, ні виплат грошового забезпечення сина.
Відповідач – Військова частина НОМЕР_1 з позовними вимогами не погоджується та вважає їх необґрунтованими з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, вказуючи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 солдат ОСОБА_2 загинув під час виконання бойового завдання. Відповідно до наказа командира Військової частини НОМЕР_1 від 24.07.2024 № 210 солдата ОСОБА_2 знято із усіх видів забезпечення з 16.07.2024 у зв`язку з загибеллю під час виконання бойових завдань за призначенням. Згідно із наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 22.01.2025 № 22 син позивачки, який уважався таким, що загинув, вважається зниклим безвісти з 15.07.2024. Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 07.03.2025 №66 його увільнено з 07.03.2025 від займаних посад та зараховано в розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 . Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 11.04.2025 № 110 солдата ОСОБА_2 , який перебував у розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_1 , з 15.07.2024 виключено зі списків особового складу частини, у зв`язку із смертю. Водночас, усе грошове забезпечення солдата ОСОБА_2 за період з 15.07.2024 до 26.12.2024, яке становить 741 802грн. 71коп., виплачено 24.04.2025, що підтверджується картками особового рахунку за 2024 та 2025 рік та платіжними дорученнями. 
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.09.2025 у справі №400/7995/25 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.
Приймаючи вказане рішення суд першої інстанції вказав, що позивачка немає права на отримання грошового забезпечення ОСОБА_2 , оскільки наявними є особи вищої черги на її отримання, а саме: ОСОБА_3 , як законна представниця ОСОБА_4 – доньки ОСОБА_2 . Також, відповідно до даних картки особового рахунку працівника за 2025 рік відповідач нарахував і виплатив ОСОБА_2 грошове забезпечення до виплати у розмірі 740592грн. 45коп. Згідно із платіжною інструкцією від 24.04.2025 № 2149 відповідач виплатив ОСОБА_3 грошове забезпечення загиблого за квітень 2025 року в розмірі 725992грн. 45коп. Натомість, позивачці виплачено допомогу на поховання загиблого за квітень 2025 року в розмірі 14600грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 24.04.2025 № 2150. Тобто, відповідач нарахував і виплатив усе грошове забезпечення ОСОБА_2 .
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу в якій, з посиланням на неповне з`ясування окружним адміністративним судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, викладено прохання скасувати оскаржуваний судовий акт із прийнттям нового судового рішення про задоволення позових вимог у повному обсязі. 
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до службового розслідування Військової частини НОМЕР_1 від 22.01.2025, ОСОБА_2 вважався зниклим безвісті з 22.07.2024. Тобто, саме з 22.07.2024 у позивачки виникло право на отримання частини грошового забезпечення її зниклого безвісті сина ОСОБА_2 відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884. Як стверджує скаржниця, знаючи про наявність у позивачки права на отримання частини від 50 відсотків грошового забезпечення ОСОБА_2 . Військовою частиною НОМЕР_1 безпідставно здійснено нарахування та виплату грошового забезпечення у повному обсязі лише ОСОБА_3 . Судом першої інстанції не надано оцінку такій важливій обставині як наявність в ОСОБА_2 статусу військовослужбовця, який зник без вісті з 22.07.2024 по 22.01.2025, і за цей період позивачка не отримала ніякого грошового забезпечення. Крім того, окружним адміністративним судом не мотивовано підстави не застосування до спірних правовідносин Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» та постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884, на які посилалась ОСОБА_1 . 
В силу приписів пункту 1 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку з положеннями чинного, на момент виникнення спірних правовідносин, законодавства, судом апеляційної інстанції установлено наступні обставини справи. 
Зокрема, колегією суддів з`ясовано, що відповідно до свідоцтва про народження від 14.01.2025 серія НОМЕР_2 ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є батьками неповнолітньої ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 11.04.2017 серія НОМЕР_3 , повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 13.01.2025 та карткою соціально-демографічних даних ОСОБА_2 від 19.04.2024.
Згідно із свідоцтвом про розірвання шлюбу від 03.03.2017 серія НОМЕР_4 , шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 розірвано 03.03.2017. 
Водночас, у картці соціально-демографічних даних від 19.04.2024 ОСОБА_2 зазначив, що ОСОБА_3 є його дружиною.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.08.2022 №220 ОСОБА_2 зараховано на всі види забезпечення з 07.08.2022.
Згідно із наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.07.2024 №210 ОСОБА_2 виключено з 16.07.2024 з усіх видів забезпечення у зв`язку з загибеллю під час виконання бойових завдань за призначенням.
Сповіщенням від 27.12.2024 №220/2024 ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомив ОСОБА_1 про те, що її син загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 в бою за Україну, її свободу та незалежність.
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22.01.2025 № 22, ОСОБА_2 , який вважається таким, що загинув, уважати зниклим безвісти з 15.07.2024.
З 07.03.2025 на підставі наказа командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.03.2025 № 66 ОСОБА_2 увільнено від займаної посади та зараховано у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 .
Згідно із наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.04.2025 № 101 ОСОБА_2 виключено з 15.07.2024 зі списків особового складу частини у зв`язку із смертю, а також виплачено грошове забезпечення.
17.01.2025 ОСОБА_3 до Військової частини НОМЕР_1 подано заяву про виплату їй, як матері доньки ОСОБА_2 , грошового забезпечення.
Також, 17.01.2025 ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 скеровано заяву про виплату їй допомоги на поховання у зв`язку із загибеллю її сина.
Відповідно до даних картки особового рахунку працівника за 2025 рік Військовою частиною НОМЕР_1 нараховано і виплачено ОСОБА_2 грошове забезпечення у розмірі 740592грн. 45коп.
Згідно із платіжною інструкцією від 24.04.2025 № 2149 Військовою частиною НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 виплачено грошове забезпечення загиблого за квітень 2025 року в розмірі 725992грн. 45коп., а ОСОБА_1 - допомогу на поховання загиблого за квітень 2025 року в розмірі 14600грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 24.04.2025 № 2150.
Уважаючи протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 з 22.07.2024 до дня визнання його загиблим – 26.12.2024 або до дня остаточного виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , позивачка звернулась до суду з цим позовом.
Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції чинній час виникнення спірних правовідносин) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
Відповідно до частин другої, третьої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. 
За приписами частин 4, 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
30.11.2016 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №884 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти".
За приписами пунктів 4, 6, 7 Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884, виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (установи, організації).
Виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.
Аналогічні за змістом положення містить пункт 1 розділу ХХХ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260.
За фактичними обставинами справи, ОСОБА_4 є неповнолітньою донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 військову службу проходив у Військовій частині НОМЕР_1 . 
Згідно із наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.07.2024 №210 ОСОБА_2 з 16.07.2024 виключено з усіх видів забезпечення у зв`язку з загибеллю під час виконання бойових завдань за призначенням.
17.01.2025 ОСОБА_3 до Військової частини НОМЕР_1 скеровано заяву про виплату їй, як матері доньки ОСОБА_2 , грошового забезпечення.
Згідно із платіжною інструкцією від 24.04.2025 № 2149 Військовою частиною НОМЕР_1 виплачено на користь ОСОБА_3 грошове забезпечення загиблого в розмірі 725992грн. 45 коп., а ОСОБА_1 – допомогу на поховання загиблого в розмірі 14600грн., що підтверджується платіжною інструкцією від 24.04.2025 № 2150.
З урахуванням означеного колегія суддів дійшла висновку, що Військовою частиною НОМЕР_1 виплачено грошове забезпечення загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 .
При цьому, дослідивши предмет спору колегія суддів вказує про безпідставність визначеного ОСОБА_1 спірного періоду з 22.07.2024 по 22.01.2025 за який, на її думку, Військова частина НОМЕР_1 має нарахувати та виплатити грошове забезпечення, оскільки згідно вищенаведених законодавчих приписів виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (установи, організації).
Як установлено судом апеляційної інстанції, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.04.2025 №101 ОСОБА_2 виключено зі списків особового складу частини у зв`язку із смертю з 15.07.2024.
Такий індивідуальний акт не є предметом даного спору. Доказів його скасування матеріали справи не містять. 
Отже, у досліджуваній ситуації виплата грошового забезпечення здійснюється саме до 15.07.2024.
До того ж, у контексті означеного слід тако відмітити, що за приписами ч.5 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.
У позовній заяві ОСОБА_1 спірним періодом визначено період часу з 22.07.2024 до дня визнання ОСОБА_2 загиблим – 26.12.2024 або до дня остаточного виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 . 
Натомість, уже в апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує про наявність у ОСОБА_2 статусу військовослужбовця, який зник безвісті з 22.07.2024 по 22.01.2025. І саме за цей період на думку позивачка вона має право на отримання грошового забезпечення.
Отже, заявлений у позовній заяві період відрізняється від періоду, який наведено в апеляційній скарзі. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 наголошує на неправильно здійсненому розподілі грошового забезпечення її сина.
Мотивуючи такий довід скаржниця зауважує про необхідність врахування під час надання оцінки спірним правовідносинам положень пункту 6 Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 15.04.2025 № 449.
З даного приводу апеляційний адміністративний суд вказує таке.
Згідно із пунктом 6 Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 15.04.2025 № 449 (набрала чинності 19.04.2025), виплата грошового забезпечення здійснюється:
- особам, визначеним в особистому розпорядженні на випадок полону, відповідно до зазначеного розміру частки у відсотках після здійснення встановлених законом відрахувань. У разі відсутності в особистому розпорядженні на випадок полону стовідсоткового розподілу грошового забезпечення нерозподілена частка грошового забезпечення зберігається за військовослужбовцями;
- у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону - рівними частками в загальній сумі 50 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань) - дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовців аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови, що ці права не були поновлені);
- у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці третьому цього пункту, - рівними частками, в загальній сумі 20 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань), - повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законними представниками яких є військовослужбовці.
Тобто, фактично положення наведених законодавчих приписів стосуються розподілу грошового забезпечення військовослужбовця між особами, які мають право на його отримання.
Однак, колегія суддів зазначає, що предметом даного спору не є розподіл грошового забезпечення військовослужбовця між особами, які мають право на його отримання.
Предметом дослідження у даній справі є бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення загиблого військовослужбовця - ОСОБА_2 .
Також, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 акцентує увагу на тому, що судом першої інстанції без жодних аргументів не застосовно до спірних правовідносин положення Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» та постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884, на які посилалась позивачка в адміністративному позові. 
Дослідивши наведені скаржницею доводи суд апеляційної інстанції вказує, що Закон України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» визначає правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, та забезпечує правове регулювання суспільних відносин, пов`язаних із набуттям правового статусу осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, з обліком, розшуком та соціальним захистом таких осіб і членів їхніх сімей.
Тобто, приписами названого нормативно-правового акту не врегульовано правовідносин щодо виплати грошового забезпечення загиблих військовослужбовців, а тому він не підлягає застосуванню в досліджуваній ситуації. 
Стосовно врахування норм Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884, апеляційний адміністративний суд зазначає, що в контексті спірних правовідносин його положення є аналогічними до приписів Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260.
За таких підстав, не наведення в оскаржуваному судовому акті положень Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884, жодним чином не свідчить про неправильність висновків суду першої інстанції. 
Не є юридично спроможним довід ОСОБА_1 про те, що в наказі Військової частини НОМЕР_1 від 11.04.2025 №101 не конкретизовано кому саме з родичів має бути перераховано грошове забезпечення загиблого військовослужбовця, т.я. названий індивідуальний акт не є предметом оскарження в даній справі. 
Відхиляються також посилання скаржниці на те, що по її заяві Військовою частиною НОМЕР_1 не прийнято жодного рішення, адже предметом спору в справі №400/7995/25 є бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати грошового забезпечення, а не розгляду відповідного зверненя ОСОБА_1 . 
Установлені в межах розгляду даної справи фактичні обставини у повному обсязі спростовують наведені позивачкою в апеляційній скарзі доводи.
Відтак, з огляду на вищевикладене апеляційний адміністративний суд уважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а викладені позивачкою в апеляційній скарзі доводи не свідчать про порушення окружним адміністративним судом норм матеріального чи процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи.
Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому підстав для його скасування немає.
З підстав визначених статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний адміністративний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.09.2025 у справі №400/7995/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач 		О.О. Димерлій	
Судді	  	Н.В. Вербицька   О.І. Шляхтицький