КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/59332/19-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3403/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,
за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 серпня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Вовк С.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик» про відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, у якому, враховуючи заяву про зміну предмету позову від 20 жовтня 2022 року, прийнята судом до розгляду протокольною ухвалою від 26 жовтня 2023 року (т. 3 а.с. 131), просила стягнути солідарно з НБУ та ФГВФО на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 168 950, 36 доларів США за вкладами, 11 069, 16 грн та 9898, 42 доларів США - відсотки за вкладами. Стягнути солідарно з НБУ та ФГВФО на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 424 455, 10 грн. Судові витрати покласти на відповідачів (т. 1 а.с. 2-18, т. 3 а.с. 99-114).
На обґрунтування позову зазначала, що між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Хрещатик» укладені договори банківських вкладів, зокрема:
15 травня 2015 року Договір № 225D-597052 банківського вкладу «Подвійна сила» в національній валюті із щомісячною сплатою процентів з терміном дії з 15 травня 2015 року по 29 вересня 2016 року під процентну ставку 25,22% (річних) сума вкладу - 90 000, 00 грн;
30 листопада 2015 року договір № 225D-642304 банківського вкладу «Осінній оксамит» в доларах США із щомісячною сплатою процентів з терміном дії з 30 листопада 2015 року по 30 грудня 2016 року під процентну ставку 11,5% (річних) сума вкладу - 91 500, 00 доларів США;
05 січня 2016 року - договір № 225D-650854 банківського вкладу «Різдвяний сніг» в доларах США із щомісячною сплатою процентів з терміном дії з 05 січня 2016 року по 05 липня 2016 року під процентну ставку 10,25% (річних) сума вкладу - 81 850,00 доларів США.
Постановою Правління НБУ від 04 квітня 2016 року № 231/БТ «Про віднесення ПАТ «КБ «Хрещатик» до категорії проблемних» НБУ віднесено ПАТ «КБ «Хрещатик» до категорії проблемних.
Постановою Правління НБУ від 05 квітня 2016 року № 234 «Про віднесення ПАТ «КБ «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних» НБУ віднесено ПАТ №КБ «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних.
На підставі постанови Правління НБУ від 05 квітня 2016 року № 234 «Про віднесення ПАТ «КБ «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 квітня 2016 року № 463 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».
Починаючи з 05 квітня 2016 року ПАТ «КБ «Хрещатик» припинив нарахування та виплату позивачу процентів за договорами та не здійснив повернення внесених за даними договорами коштів.
14 липня 2016 року у відповідності до вимог п. 1 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» позивачу виплачено 200 000, 00 грн гарантованої суми відшкодування.
Сума договорів банківського вкладу від 30 листопада 2015 року та 05 січня 2016 року в доларах США складала 173 350 доларів США (91 500 $ + 81 850 $), що за курсом НБУ на 05 квітня 2016 року було еквівалентом - 4 506 169, 46 грн (173 350 $ х 25, 994632 грн).
Сума договору від 15 травня 2015 року у національній валюті складала 90 000, 00 грн, отже загальна сума депозитних вкладів позивача дорівнювала: 4 506 169, 46 грн + 90 000, 00 грн = 4 596 169, 46 грн.
За вирахуванням виплаченої гарантованої суми відшкодування у розмірі 200 000, 00 грн, позивач не отримав кошти за своїми трьома депозитними вкладами у розмірі - 4 396 169, 46 грн. 
Згідно з розрахунком позивача, загальна сума неотриманих позивачем відсотків за трьома депозитними вкладами (договір від 15 травня 2015 року, договором від 30 листопада 2015 року та договором від 05 січня 2016 року) складає - 11 069, 16 грн та 9 898, 42 доларів США.
На переконання позивача, несплачені їй відсотки ПАТ «КБ «Хрещатик» за договором від 30 листопада 2015 року та договором від 05 січня 2016 року мають бути перераховані по курсу 2 500,2072 грн за 100 доларів США.
Позивач вважала, що не отримання нею коштів за депозитними вкладами у розмірі 4 396 169, 46 грн та відсотків у розмірі 228 854, 91 грн, передбачених договорами банківського вкладу, є матеріальною шкодою, що нанесена позивачу внаслідок протиправних рішень та протиправної бездіяльності відповідача.
23 квітня 2020 року від уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик» - Стрюкової І.О. надійшли пояснення, в яких остання просила відмовити задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивач не довела наявності усіх складових елементів для стягнення коштів, передбаченої ст. 1173 ЦК України. Протиправна поведінка у відповідача відсутня, оскільки НБУ вживав заходи впливу, передбачені законодавством. Вважала, що введенням тимчасової адміністрації та подальшої ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» позивачу не завдано шкоду. Так, спеціальним Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачений відповідний дієвий механізм захисту як вкладників, так й кредиторів банку, що ліквідується. Іншого способу стягнення з банку, що ліквідується, крім погашення у відповідній черговості кредиторських вимог, законодавством України не передбачено (т. 1 а.с. 82-84).
27 квітня 2020 року представник НБУ - Сидоренко Р.В. подав відзив на позовну заяву, в якому вказував, що після запровадження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації відносно неплатоспроможного банку, з метою виведення його з ринку та у подальшому відкликання банківської ліцензії й переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів банку здійснюється у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування». Чинним законодавством не передбачено задоволення вимог кредиторів поза межами процедури ліквідації банку. У спорах, пов`язаних з виконанням банком (щодо яких розпочата процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку) вимог кредиторів, в тому числі за договорами банківського вкладу застосовується спеціальний Закон - Закон України «Про систему гарантування», який визначає порядок та умови задоволення вимог кредиторів. Приписи статті 52 даного Закону визначають, що вимоги до банку, незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними. З огляду на те, що Національний банк не є стороною у договорі банківського вкладу, у нього відсутні фінансові зобов`язання перед позивачем стосовно виконання його умов, а тому відсутній обов`язок щодо повернення банківських вкладів (т. 1 а.с. 87-94).
09 вересня 2020 року до суду надійшла відповідь на відзив від ОСОБА_1 , в яких остання підтримувала позовні вимоги у повному обсязі. Вказала, що відповідач не спростував у відзиві, що згідно з інформацією, що розміщена на офіційному сайті Фонду на початку квітня 2019 року вкладники ПАТ «КБ «Хрещатик» отримали загалом 2739,2 млн грн у межах гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами. 03 квітня 2019 року виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів прийняла рішення призупинити виплати вкладникам ПАТ «КБ «Хрещатик» гарантованої суми відшкодування. Таким чином позивач позбавлений можливості отримати свій вклад згідно з порядком, що встановлений у Розділі VIII Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (т. 1 а.с. 115-121).
Вказала, що у відзиві на позов відповідач не заперечував, що у порушення вимог законодавства України на підставі рішення Правління Національного банку України від 18 червня 2019 року № 415-рш про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик» розпочата повторна процедура ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик».
Наголосила, що право позивача на отримання грошових коштів за договорами було порушено з моменту початку процедури виведення Фондом банку з ринку (т. 1 а.с. 115-121).
27 жовтня 2020 року до суду надійшли заперечення на пояснення третьої особи від ОСОБА_1 , в яких остання підтримувала позовні вимоги, пояснення щодо позову та додаткові пояснення (т. 1 а.с. 127-134, 138-143, 158-160).
04 лютого 2021 року позивач подала заперечення на пояснення представника відповідача (т. 1 а.с. 179 «е» -186).
19 травня 2021 року представник НБУ подав письмові пояснення (т. 1 а.с. 195-198).
25 листопада 2021 року позивач подала додаткові пояснення (т. 1 а.с. 206-208).
11 листопада 2022 року представник відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб подав відзив на позов, у якому вказав, що Фонд не здійснює самостійно виведення банку з ринку, а делегує частину своїх повноважень уповноваженій особі на здійснення тимчасової адміністрації/ліквідації банку. ФГВФО не є правонаступником Банку, а лише виступає його ліквідатором, а відповідно, у межах чинного законодавства, не зобов`язаний виконувати судові рішення після ліквідації неплатоспроможного банку. До завершення ліквідації неплатоспроможного банку Фонд зобов`язаний забезпечити збереженість архівних документів неплатоспроможного банку і передати їх на зберігання до НБУ. Оскільки ліквідація ПАТ «КБ «Хрещатик» завершена після внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису, всі документи передані на зберігання в НБУ, а повноваження Фонду, як ліквідатора Банку припинені.
Також вказано, що у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедури ліквідації, своїх зобов`язань перед його вкладниками/кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.
Відповідно до вимог спеціального Закону позивачу через банк-агент ФГВФО була виплачена 14 липня 2016 року через відділення ПАТ «УкрСиббанк» гарантована сума відшкодування у розмірі 200 000, 00 грн. Вимоги позивача перевищують гарантовану суму відшкодування, були акцептовані Уповноваженою особою та включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «КБ «Хрещатик» та віднесений до четвертої черги із акцептованою сумою 4 244 551, 01 грн. Ураховуючи, що між позивачем та ПАТ «КБ «Хрещатик» виникли договірні відносини, і на момент її звернення до суду з позовом у банку була розпочата процедура ліквідації, зазначене унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
За відсутності доведеності факту протиправного та винного заподіяння шкоди відповідачем позивачу, обов`язок відповідача на відшкодування такої шкоди відсутній, вважаємо, що позивачем не доведено факт саме протиправного та винного заподіяння шкоди Фонду (т. 2 а.с. 26-34).
09 грудня 2022 року представник позивача подала відповідь на відзив ФГВФО, у якому вказала, що у порушення частини другої статті 39 Закону України № 4452-VI Фонд спочатку рішенням виконавчої дирекції Фонду від 05 травня 2016 року № 665 (зі змінами) затвердив план врегулювання платоспроможного банку ПАТ «КБ «Хрещатик», з яким передбачено проведення відкритого конкурсу серед попередньо кваліфікованих осіб з метою виведення неплатоспроможного банку з ринку шляхом створення перехідного банку на базі активів ПАТ «КБ «Хрещатик», а пізніше від 27 травня 2016 року № 862 змінено спосіб виведення з ринку з «відчуження всіх або частини активів і зобов`язань неплатоспроможного банку на користь приймаючого банку з відкликанням банківської ліцензії неплатоспроможного банку на користь приймаючого банку з відкликанням банківської ліцензії неплатоспроможного банку та подальшою його ліквідацією» на «ліквідація банку з відшкодуванням з боку Фонду коштів за вкладами фізичних осіб» та звертається з пропозицією до НБУ про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик», тобто змінив спосіб визначений пунктом 3 частини другої статті 39 Закону України № 4452-VI на спосіб, визначений пунктом 1 цієї частини і статті.
Також, вказано, що відповідач ФГВФО у порушення вимог частини першої статті 34 Закону України № 4452-VI прийняв рішення № 1503 від 13 червня 2019 року про продовження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Хрещатик» строком на п`ять днів з 14 червня 2019 року, яка була запроваджена з дня отримання рішення НБУ про віднесення банку до категорії неплатоспроможним - 05 квітня 2016 року та завершена 06 червня 2016 року (рішення Фонду № 913 від 03 червня 2016 року). 
На момент прийняття рішення № 1503 від 13 червня 2019 року Фонду достеменно було відомо про набрання законної сили 28 березня 2019 року судовим рішенням у справі № 826/3021/18, яким було визнано протиправним та скасовано, серед іншого, рішення Фонду від 05 квітня 2016 року № 43 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Хрещатик», оскільки він не є стороною справи № 826/3021/18, у зв`язку із чим він був зобов`язаний врахувати рішення у цій справ під час прийняття рішення про продовження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Хрещатик».
Наголошувала, що дії НБУ після 28 березня 2019 року, що полягають у прийнятті рішення № 415-рш від 18 червня 2019 року про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик», є протиправним, оскільки Закон дозволяє приймати такі рішення у строки, встановлені частиною четвертою ст. 34 Закону України № 4452-VI. НБУ зобов`язаний вчиняти заходи впливу та контролю з метою недопущення порушення норм банківського законодавства (насамперед зі сторони банків) та відновлення платоспроможності і стабільності банків. У випадку несвоєчасного вчинення НБУ зазначених дій (наприклад, протиправна бездіяльність НБУ, яка встановлена судами у справі № 826/15685/16), відбувається порушення прав вкладників у вигляді неповернутих грошових коштів (депозиту позивача у даному випадку) (п. 31).
Згідно з судовими рішеннями, що набрали законної сили, встановлено, що НБУ було прийнято протиправну постанову № 234 від 05 квітня 2016 року про визнання ПАТ «КБ «ПриватБанк» неплатоспроможним (№ 826/6665/16, № 640/18835/19) та протиправні рішення № 46-рш від 02 червня 2016 року та № 415 від 18 червня 2019 року про подвійне відкликання банківської ліцензії та подвійну ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик» № 826/3021/18, № 640/18835/19). Отже у випадку недопущення протиправної бездіяльності НБУ та ухвалення протиправних постанов позивач отримав би свої вклади та відсотки у відповідності до умов договорів (05 липня 2016 року, 29 вересня 2016 року, 30 грудня 2016 року). Отже порушення права власності позивача у вигляді неповернутих вкладів та відсотків було об`єктивним наслідком, в тому числі протиправної бездіяльності НБУ.
Відповідач ФГВФО вчиняв протиправні дії та приймав протиправні рішення щодо ПАТ «КБ «Хрещатик», що встановлено за результатами розгляду справ № 826/6665/16, № 826/3021/18, № 640/18835/19, а саме прийняв протиправне рішення № 463 від 05 квітня 2016 року про запровадження тимчасової адміністрації з 05 квітня 2016 року до 04 травня 2016 року, N?560 від 05 травня 2016 року про продовження строків тимчасової адміністрації з 05 травня 2016 року до 04 червня 2016 року, N?862 від 27 травня 2016 року про зміну способу виведення банку з ринку, 30 травня 2016 року звертався з протиправною пропозицією до НБУ про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію з 06 червня 2016 року, прийняв протиправне рішення N?913 від 03 червня 2016 року про початок процедури ліквідації з 06 червня 2016 року до 05 червня 2018 року, N?1503 від 13 червня 2019 року про продовження тимчасової адміністрації на п?ять днів з 14 червня 2019 року у банку, в якому відсутня тимчасова адміністрація з 28 березня 2019 року на підставі судового рішення у справі N 826/3021/18, 14 червня 2019 року протиправно звернувся до НБУ з пропозицією про відкликання банківської ліцензії, яка була відсутня у банку з 06 червня 2016 року та повторну ліквідацію банку, прийняв протиправне рішення N?1548 від 19 червня 2019 року про припинення тимчасової адміністрації з 20 червня 2019 року та ліквідацію з 20 червня 2019 року по 19 червня 2021 року та протиправно здійснив дії щодо припинення банку як юридичної особи (т. 2 а.с. 97-114).
22 червня 2023 року представник відповідача ФГВФО подала заперечення на заяву про зміну предмета позову (т. 2 а.с. 187-188).
22 червня 2023 року представник позивача подала заперечення на заперечення ФГВФО на заяву про зміну предмета позову (т. 2 а.с. 184-186).
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 до Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа: ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» про відшкодування шкоди - залишено без задоволення (т. 4 а.с. 142-145).
Не погодившись з рішенням районного суду, 08 жовтня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Рибченко Н.М. звернулася до апеляційного суду із апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 серпня 2025 року та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (т. 4 а.с. 147-174).
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, представник апелянта вказала, що вважає рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 серпня 2025 року незаконним і необґрунтованим, ухваленим із порушенням судом першої інстанції та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи.
Вказала, що правовідносини у даній справі та у наведених судом першої інстанції справах не є подібними.
Крім того, суд першої інстанції обґрунтував оскаржуване рішення нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в той час, коли матеріалами справи та вказаними позивачем судовими рішеннями, що набрали законної сили, підтверджується протиправність та скасування рішень Фонду про введення тимчасової адміністрації, відкликання ліцензії та скасування ПАТ «КБ «Хрещатик», отже норми даного закону не регулюють правовідносини між сторонами.
Вказувала, що поза увагою суду першої інстанції залишились обставини щодо неотриманої акцептованої суми коштів, які не повернені позивачу після прийняття Національним банком України постанови від 05 квітня 2016 року N? 234 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних, що визнана протиправною та скасована, і в оскаржуваному рішенні це не відображено.
Наголошувала, що саме у зв`язку з віднесенням ПАТ «КБ «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних та введення з 05 квітня 2016 року тимчасової адміністрації позивач був позбавлений можливості отримати суми депозитів (тіло вкладу) - 169 227,02 доларів США та не отримав відсотки, передбачені договорами банківського вкладу у розмірі 11 069, 16 грн та 9 898,42 доларів США (упущена вигода).
Суд першої інстанції не спростував, що позивач, розміщуючи грошові кошти на вищевказаних вкладних рахунках, сподівався на їх збереження ПАТ «КБ «Хрещатик», законно розраховував на повернення вкладів з відсотками після закінчення терміну дії договорів банківського вкладу.
Однак, протиправні дії, бездіяльність та рішення НБУ та Фонду гарантування щодо неприйняття своєчасно рішення про застосування адекватного заходу впливу до ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» на підставі проведеного інспектування за період діяльності банку з 01 березня 2011 року по 01 травня 2014 року, віднесення ПАТ «КБ «Хрещатик» 05 квітня 2016 року до неплатоспроможних, незаконне запровадження тимчасової адміністрації та його незаконна ліквідація, призвели до втрати позивачем депозитних вкладів у розмірі 169 227, 02 доларів США та неотримання у повному розмірі відсотків за вкладами протягом строку дії укладених договорів.
У період з 2014 року по жовтень 2020 року відповідачі вчиняли протиправні дії та приймали незаконні рішення щодо ПАТ «КБ «Хрещатик», який був двічі позбавлений ліцензії та двічі ліквідований, що призвело до позбавлення позивача права власності на грошові кошти.
Саме протиправна бездіяльність НБУ щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників призвела до несвоєчасного реагування банку України щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів щодо безпеки збереження коштів на банківських рахунках ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик», невжиття адекватних, негайних та рішучих дій, неприйняття своєчасно рішення про застосування адекватного заходу впливу до ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик».
Позивач вважає, що існує прямий причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями та рішеннями відповідачів та завданою позивачу шкодою, який полягає у тому, що:
1) протиправна бездіяльність та рішення відповідачів були причиною та передували в часі завданню шкоди позивачу;
2) завдання шкоди позивачу є наслідком саме протиправної бездіяльності та протиправних рішень відповідачів та незабезпечення захисту інтересів вкладників .
Позивач вважає, що саме протиправні дії та рішення НБУ та Фонду унеможливили повернення йому грошових коштів, що були на вкладних рахунках у ПАТ «КБ «Хрещатик», що є позбавленням позивача права власності на суму вкладів та відсотків згідно вкладних договорів.
Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди, яка полягає в тому, що наявність вини заподіювача шкоди не підлягає доведенню позивачем, а саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.
Отже, спростування цієї вини є процесуальним обов`язком її заподіювача, тобто відповідачів у правовідносинах про відшкодування шкоди.
Такі висновки Верховного Суду щодо презумпції вини заподіювача шкоди у деліктних правовідносинах підтверджені численною усталеною практикою Верховного Суду та викладені у постанові ВП ВС від 12 березня 2019 року у справі N? 920/715/17.
На момент розгляду даної справи та ухвалення рішення судом першої інстанції позивач не отримав кошти, що були розміщенні на вкладних рахунках та відповідні відсотки за договорами.
Суд першої інстанції не вказав належного обґрунтування про неможливість стягнення коштів у інший спосіб, ніж визначений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Не наведено судом першої інстанції належного обґрунтування щодо відмови у стягненні моральної шкоди на користь позивача.
Грошова сума компенсації моральної шкоди у розмірі 424 455,10 грн була визначена позивачем з урахуванням характеру правопорушень відповідачів глибини душевних страждань позивача, погіршення її стану здоров`я, необхідності весь час проходити додаткове лікування, неможливості вийти на пенсію та мати цьому достатній рівень життя, відчуття своєї незахищеності перед установами та організаціями, які наділені функціями суб`єктів владних повноважень в особі відповідачів та мають можливість позбавити особу її власності - заощаджень, що були накопичені за все життя.
Дана справа розглядалася судом першої інстанції вже після ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» як юридичної особи, вище наведені судові рішення, що набрали законної сили та підтверджують відсутність у ПАТ «КБ «Хрещатик» тимчасової адміністрації з 05 квітня 2016 року та протиправність ліквідаційної процедури, отже даний банк фактично не був неплатоспроможним і дія Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не розповсюджується на дані правовідносини та спростовує доводи відповідачів про погашення кредитної заборгованості у порядку черговості (т. 4 а.с. 147-174).
07 листопада 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Музичук Л.В., в якому остання просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги (т. 4 а.с. 191-201).
10 листопада 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача Національного банку України - Малої О.Р., в якому остання просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги (т. 4 а.с. 207-214).

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Рибченко Н.М. підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити. 
Представник Національного банку України - Мала О.Р. та представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - адвокат Музичук Л.В. заперечували проти задоволення апеляційної скарги і просили залишити її без задоволення.
ОСОБА_1 до суду не прибула, була сповіщена встановленим порядком. Повідомлення ОСОБА_1 повернулось із відмітками працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адрескою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи не надходили. Поряд з цим. про розгляд справи апеляційним судом 12 лютого 2026 року ОСОБА_1 була сповіщена 03 грудня 2025 року повідомленням її представника - адвоката Рибченко О.М. до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення. Факт належного сповіщення апелянта ОСОБА_1 , її представник - адвокат Рибченко Н.М. підтвердила в суді про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 4 а.с. 187-190, 238-250 т. 5 а.с. 13-14).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. 
Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. 
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегією суддів апеляційного суду встановлено, що ОСОБА_1 і ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» 30 листопада 2015 року укладені наступні договори:
- 15 травня 2015 року договір № 225D-597052 банківського вкладу «Подвійна сила» в національній валюті із щомісячною сплатою процентів з терміном дії з 15 травня 2015 року по 29 вересня 2016 року під процентну ставку 25,22% (річних) сума вкладу - 90 000, 00 грн (т. 1 а.с. 31);
- 30 листопада 2015 року договір № 225D-642304 банківського вкладу «Осінній оксамит» в доларах США із щомісячною сплатою процентів з терміном дії з 30 листопада 2015 року по 30 грудня 2016 року під процентну ставку 11,5% (річних) сума вкладу - 91 500, 00 доларів США (т. 1 а.с. 21-24);
- 05 січня 2016 року договір № 225D-650854 банківського вкладу «Різдвяний сніг» в доларах США із щомісячною сплатою процентів з терміном дії з 05 січня 2016 року по 05 липня 2016 року під процентну ставку 10,25% (річних) сума вкладу - 81 850, 00 доларів США (т. 1 а.с. 25-28).
02 червня 2016 року Правління Національного банку України вирішило відкликати банківську ліцензію та ліквідувати ПАТ «КБ «Хрещатик» рішенням від 02 червня 2016 року № 45-рш (т. 1 а.с. 29).
На підставі постанови Правління Національного банку України від 05 квітня 2016 року № 234 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 квітня 2016 року №463 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» (т. 1 а.с. 30, т. 2 а.с. 119-120).
14 липня 2016 року у відповідності до вимог пункту 1 статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» позивачу виплачено 200 000, 00 грн гарантованої суми відшкодування (т. 1 а.с. 33, т. 2 а.с. 36).
Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 02 червня 2016 року №46-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 03 червня 2016 року № 913 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень ліквідатора банку».
02 жовтня 2020 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про проведення державної реєстрації припинення банку ПАТ «КБ «Хрещатик» як юридичної особи.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, районний суд вказав, що правовідносини, що виникли між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Хрещатик», є договірними, які регулюються нормами цивільного законодавства, і позивач не довела, що саме внаслідок дій чи бездіяльності відповідачів вона позбавлена можливості повернути кошти з депозитних вкладів, що завдало їй шкоду.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до пунктів 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб за вкладами фізичних осіб, а його метою є захист прав і законних інтересів вкладників банку.
Відповідно до пункту 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень.
Залишок невиплаченої суми підлягає поверненню в порядку черговості, встановленої статтею 52 цього Закону. Зокрема, вимоги вкладників-фізичних осіб у частині, що перевищує суму, визначену Фондом, погашаються у четверту чергу.
Отже, дотримання прав вкладників банків передусім проявляється в законодавчих гарантіях повернення всієї суми вкладу та процентів на неї або доходів у іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором банківського вкладу (частина перша статті 1058 ЦК України). У разі визнання банку неплатоспроможним гарантією забезпечення прав вкладників є поетапне відшкодування в порядку, передбаченому законом, суми за вкладом: Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку; у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, в порядку загальних правил відшкодування за процедурами ліквідації.
Позивач підтвердила, що гарантовану суму відшкодування коштів за вкладами в розмірі 200 000, 00 грн отримала.
Ураховуючи, що між позивачем і ПАТ «КБ «Хрещатик» виникли договірні відносини й на момент їх звернення до суду з позовом в банку була розпочата процедура ліквідації, зазначене унеможливлює стягнення коштів понад гарантовану суму, виплачену Фондом, у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом № 4452-VI.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
За загальним правилом, яке встановлено у частині першій статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України доказуванню підлягає: факт завдання шкоди, протиправність дій завдавача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за завдання шкоди.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт завдання позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вона завдана, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Статтями 1173, 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також, завдана органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи вини посадової або службової особи.
Особливості відшкодування шкоди, завданої у результаті виведення неплатоспроможного банку з ринку/ліквідації банку на підставі протиправних (незаконних) індивідуальних актів НБУ, Фонду, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України особам, які на дату прийняття таких індивідуальних актів або рішень, відповідно, мали статус учасників такого банку, встановлюються Законом України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» та Законом № 4452-VI.
Законом України від 13 травня 2020 року № 590-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності» змінено редакцію статті 79 Закону № 2121-III, доповнено вказаний закон статтею 79-1, внесено зміни до статті 54 Закону № 4452-VI.
Згідно із статтею 79 Закону № 2121-III в оновленій редакції особливості оскарження рішень (індивідуальних актів) НБУ про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, про відкликання у банку банківської ліцензії та ліквідацію банку встановлюються Кодексом адміністративного судочинства України.
Визнання протиправним (незаконним) та скасування індивідуального акта Національного банку України, зазначеного в частині другій цієї статті, або окремих його положень: не відновлює того становища банку, яке існувало до прийняття такого акта/рішення, включаючи відновлення правового статусу цього банку, та не відновлює становища/прав осіб, які були учасниками банку на момент прийняття такого акта/рішення; не може бути підставою для визнання недійсними, нечинними, протиправними та скасування будь-яких рішень, правочинів або інших дій/визнання протиправною бездіяльності, прийнятих, вчинених або допущених у процедурі виведення неплатоспроможного банку з ринку/ліквідації банку; не породжує будь-яких прав у осіб, які були учасниками банку на момент прийняття такого індивідуального акта/рішення, крім права на відшкодування завданої шкоди.
Застосування положень цієї статті та/або відшкодування шкоди, завданої учаснику (учасникам) банку внаслідок протиправного (незаконного) віднесення банку до категорії неплатоспроможних, відкликання у банку банківської ліцензії та ліквідації банку, відповідно до статті 79-1 цього Закону не звільняє такого учасника (учасників) від цивільної, адміністративної або кримінальної відповідальності за свої дії.
Відповідно до статті 79-1 Закону № 2121-III у разі визнання протиправним (незаконним) та скасування рішення (індивідуального акта) НБУ, зазначеного у частині другій статті 79 цього Закону, особа, яка була учасником банку на момент прийняття такого рішення (індивідуального акта), має право на відшкодування шкоди, заподіяної таким рішенням (індивідуальним актом), у порядку, встановленому законом, з урахуванням особливостей, встановлених цією статтею.
Обов`язок доказування завданої шкоди та її розміру покладається на учасника банку.
Згідно із статтею 54 Закону № 4452-VI рішення, що приймаються відповідно до цього Закону НБУ, Кабінетом Міністрів України, Міністерством фінансів України, Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду виключно з метою встановлення їх законності.
Особливості оскарження рішень (індивідуальних актів) Фонду про запровадження тимчасової адміністрації у банку, про початок процедури ліквідації банку, про затвердження плану врегулювання та будь-яких інших рішень (індивідуальних актів), прийнятих на його виконання, а також рішень (індивідуальних актів) щодо призначення уповноважених осіб Фонду, делегування їм повноважень, рішень (індивідуальних актів) НБУ про затвердження пропозиції НБУ про участь держави у виведенні неплатоспроможного банку з ринку, рішень Кабінету Міністрів України про участь держави у виведенні неплатоспроможного банку з ринку та рішень (індивідуальних актів) Міністерства фінансів України, прийнятих на виконання таких рішень Кабінету Міністрів України, а також рішень (індивідуальних актів) Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, прийнятих у процесі виведення неплатоспроможного банку з ринку, встановлюються Кодексом адміністративного судочинства України.
Розпочата процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку не може бути зупинена/припинена, у тому числі у разі визнання протиправними (незаконними) та скасування індивідуальних актів НБУ та/або Фонду, що були підставою для її початку.
Визнання протиправними (незаконними) та скасування рішень (індивідуальних актів), визначених частиною третьою цієї статті, не відновлює того становища банку, яке існувало до прийняття такого акта/рішення, включаючи відновлення правового статусу цього банку та відновлення прав акціонерів на момент прийняття такого акта/рішення; не може бути підставою для визнання недійсними, нечинними, протиправними та скасування будь-яких рішень, правочинів або інших дій/визнання протиправною бездіяльності, прийнятих, вчинених або допущених у процедурі виведення банку з ринку та ліквідації; не породжує будь-яких прав у осіб, які були учасниками банку на момент прийняття такого індивідуального акта/рішення, крім права на відшкодування завданої шкоди.
У разі визнання протиправним (незаконним) та скасування рішення (індивідуального акта), зазначеного у частині третій цієї статті, особа має право вимагати відшкодування шкоди, завданої таким рішенням (індивідуальним актом), у порядку, передбаченому законом. У разі прийняття НБУ рішення (індивідуального акта) про віднесення банку до категорії неплатоспроможних / відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку або Фондом - рішення, що розпочинає процедуру виведення банку з ринку або ліквідацію банку, а також індивідуальних актів Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку щодо виконання заходів плану врегулювання, що припинили право власності на акції, право учасників банку або осіб, які були учасниками банку на дату прийняття такого рішення (індивідуального акта) на відшкодування шкоди, завданої таким рішенням (індивідуальним актом), повинно застосовуватися з урахуванням особливостей, встановлених статтею 79-1 Закону № 2121-III.
Згідно із статтею 2 Закону № 2121-III (в редакції Закону № 133-V від 14.09.2006; із змінами, внесеними згідно із Законом № 1617-VI від 24.07.2009; в редакції Закону № 2210-VIII від 16.11.2017) учасниками банку є засновники банку, акціонери банку і пайовики кооперативного банку.
Отже, в порядку статей 79, 79-1 Закону № 2121-III, статті 54 Закону № 4452-VI відшкодування шкоди, завданої внаслідок протиправного (незаконного) віднесення банку до категорії неплатоспроможних, відкликання в банку банківської ліцензії та ліквідації банку, здійснюється на користь учасників банку (засновників, акціонерів, пайовиків), до яких вкладники за депозитами не входять.
Однак вкладники не позбавлені можливості заявляти про відшкодування шкоди, завданої державним органом, на загальних підставах.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 лютого 2022 року в справі № 910/6175/19 (провадження № 12-53гс20) зазначено, що за статтею 99 Конституції України забезпечення стабільності грошової одиниці є основною функцією центрального банку держави - НБУ; за змістом пункту 3.1 Рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2009 від 26 лютого 2009 року, Конституція України визначила правовий статус НБУ як центрального банку держави, основною функцією якого є забезпечення стабільності грошової одиниці України (стаття 99 Конституція України).
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 20 травня 1999 року № 679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV) НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.
Згідно зі статтею 4 Закону № 679-XIV НБУ є економічно самостійним органом і не відповідає за зобов`язаннями органів державної влади, а органи державної влади не відповідають за зобов`язаннями НБУ.
У спірних відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки за загальним правилом зазначеної статті завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (йдеться про реальну шкоду).
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода, що спричинила порушення цивільного права, стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.
Таким чином, необхідною підставою для притягнення НБУ та (або) Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.
Враховуючи вимоги позову у цій справі та покладені в їх обґрунтування підстави для стягнення з відповідачів шкоди, позивач мала довести наявність вказаних елементів складу цивільного правопорушення. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
Позивач пов`язує настання шкоди у вигляді позбавлення права на суму неповернутих вкладів із постановами Правління НБУ про віднесення ПАТ «КБ «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних, відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик», тому наявність/відсутність причинно-наслідкового зв`язку у спірних правовідносинах слід встановлювати, виходячи із того, чи призвело прийняття саме відповідачем постанов до позбавлення позивача прав на грошові кошти.
Апеляційний суд зауважує, що причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки.
Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.
Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами.
Суд першої інстанції встановив, що позивач не довів прямого причинно-наслідкового зв`язку між постановами Правління НБУ про віднесення ПАТ «КБ «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних, відкликання банківської ліцензії та ліквідацією ПАТ «КБ «Хрещатик» та шкодою, якої, як зазначає позивач, вона зазнала у зв`язку з позбавленням прав на вклади.
Позивач не підтвердила належними та допустимими доказами, що є її процесуальним обов`язком, протиправну поведінку збоку НБУ та ФГВФО, не довела, що саме внаслідок дій чи бездіяльності відповідачів вона позбавлена можливості повернути кошти з депозитних вкладів у повному обсязі, що завдало їй шкоди.
З огляду на встановлені у справі обставини, колегія апеляційного суду погоджується з висновком районного суду про відсутність усіх елементів складу правопорушення відповідачів НБУ та ФГВФО для застосування такої міри деліктної відповідальності, як відшкодування шкоди (майнової та моральної).
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 29 травня 2024 року у справі № 757/15838/19-ц (провадження № 61-2549св24) та у постанові від 24 вересня 2024 року у справі № 757/54336/20-ц (провадження № 61-2973св24). 
Стосовно доводів апеляційної скарги про доведеність позову преюдиційними судовими рішеннями, необхідно зазначити таке.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі N?917/1345/17 сформульовано висновок, про те, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення.
Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (пункт 32 рішення).
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
У наведених вище рішеннях судів не міститься жодного висновку про те, що внаслідок дій НБУ було завдано шкоди вкладникам, у тому числі ОСОБА_1 . Тому відсутні підстави вважати, що судовими рішеннями в справах №№ 826/15685/16, 640/18835/19, 826/3021/18, 826/6665/16 та 826/13307/16 встановлені обставини щодо наявності підстав для відшкодування НБУ шкоди позивачам, що не підлягають доказування під час розгляду цієї справи, обставини стосуються інших осіб (вкладників) та не є преюдиційними щодо ОСОБА_1 .
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 листопада 2021 року у справі № 757/32858/18 (провадження № 61-2772св21).
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому відхиляються судом як необґрунтовані.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а отже, слід відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 серпня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 13 лютого 2026 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова 

В.В. Саліхов