Справа № 354/1333/25 
Провадження № 22-ц/4808/550/26 
Головуючий у 1 інстанції Остап`юк М. В. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої   Пнівчук О. В.,
суддів:   Мальцевої Є. Є., Томин О. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Редька Михайло Григорович, на рішення Яремчанського міського суду від 27 січня 2026 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
У жовтні 2025 року ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог вказано, що між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 29 березня 2025 року укладено кредитний договір (оферти) №29.03.2025-100000356 відповідно до умов якого відповідачці надано кредит у розмірі 15 000,00 грн строком на 122 дні з процентною ставкою 0,94% за кожен день користування кредитним коштами. Позивач свої зобов`язання виконав та здійснив перерахунок коштів в розмірі 15 000,00 грн позичальниці.
Зазначив, що ОСОБА_1 27 квітня 2025 року частково сплатила борг за вказаним кредитним договором в розмірі 8 065,89 грн. Проте, в зв`язку з неналежним невиконанням відповідачкою кредитних зобов`язань у неї утворилась заборгованість в розмірі 35 347,71 грн, що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 14 579,95 грн, по процентах в розмірі 13 267,76, а також по неустойці в розмірі 7 500,00 грн. 
За наведених обставин просив стягнути з відповідачки вказану заборгованість та судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору у розмірі 2 422,40 грн.
Рішенням Яремчанського міського суду від 27 січня 2026 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором №29.03.2025-100000356 від 29.03.2025 в розмірі 27 847,71 грн, а також судовий збір в розмірі 1908,05 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає рішення суду незаконним, прийнятим всупереч норм процесуального права, ухваленим за неправильного застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Вказує, що позивач не підтвердив факт укладення договору позики. Так, на підтвердження укладення договору позики між сторонами позивачем подано до суду копію кредитного договору, Графіку платежів, Паспорту споживчого кредиту, нібито укладених дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, шляхом надсилання позивачем на телефонний номер відповідача одноразового ідентифікатора для підписання даних документів та нібито підписано введенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем). Разом з тим, у вищезазначених документах навіть не зазначено комбінації цифр та літер, які є одноразовим паролем-ідентифікатором. При цьому, позивачем не надано доказів того, що наявні в матеріалах справи копії вищезазначених документів створювалися у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що вони підписувалися електронним підписом одноразовим ідентифікатором уповноваженою на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа.Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту
Посилається також на те, що Правила надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Споживчий центр», додані до позову, не можуть вважатися належним та допустимим доказом у справі, так як не встановлено, яка саме редакція Правил діяла на момент виникнення спірних правовідносин.
Крім того, до позовної заяви не долучено жодних первинних бухгалтерських та платіжних документів (зокрема, виписки по рахунку), які б підтверджували факт перерахування коштів на рахунок відповідача. Доказів проведення відповідачем банківських операцій із використанням власної картки (переказ коштів, поповнення мобільного телефону, оплата товарів у торгових точках та ін.) матеріали справи не містять. В свою чергу, у матеріалах справи взагалі відсутній чіткий розрахунок заборгованості, що позбавляє можливості дослідити період, за який період нараховано заборгованість, відповідність такої узгодженим умовам договору.
Звертає увагу, що відповідачка є дружиною військовослужбовця, і відповідно на неї поширюється дія п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Остання перебуває у зареєстрованому 27 серпня 2022 року шлюбі з ОСОБА_2 , який є військовослужбовцем та починаючи з 20.04.2022 року перебуває на військовій службі. Відтак, нарахування процентів за кредитним договором було незаконним.
За наведених обставин просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Споживчий центр» покликався на законність та обґрунтованість рішення суду. Натомість, доводи апеляційної скарги вважає такими, що не містять підстав для його скасування. 
Зазначив, що кредитний договір підписувався за допомогою одноразового ідентифікатора, який було надіслано у смс-повідомленні на номер, вказаний позичальником, як фінансовий. Відповідачка не заперечувала, що вказаний засіб зв`язку належить їй, або що на час укладення спірних договорів вона втратила вказаний засіб зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування. Крім того, відповідачем під час укладення кредитного договору було проведено ідентифікацію через систему BankID.
Позивач надав доказ видачі кредитних коштів, що є первинним платіжним документом у розумінні Закону України «Про платіжні послуги», оскільки містить усі відомості щодо платіжної операції у відповідності вищезазначеного закону, а відтак – належним та допустимим доказом видачі коштів відповідачу.
Вказує, що оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наданий суду розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру. З огляду на те, що ТОВ «Споживчий центр» надає кошти у кредит без відкриття рахунків у власній установі, на відміну від банківського кредиту, то плата за надання кредиту, на картку, зазначену позичальником, є виправданим.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ (п.1 ч. 4 ст. 19 ЦПК України).
Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).
Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Судове рішення, ухвалене судом першої інстанції, вищезазначеним вимогам не відповідає.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка умови укладеного договору частково не виконала, кредит та відсотки за користування кредитом не сплатила, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню і з відповідача на користь ТОВ «Споживчий центр» слід стягнути заборгованість по тілу кредиту в сумі 14 579, 95 грн та по процентах в сумі 13 267, 76 грн. При цьому суд відмовив у стягненні неустойки, пославшись на пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
З таким висновком суду колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 29.03.2025 між з ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний Договір №29.03.2025-100000356 згідно з умовами якого відповідач шляхом підписання пропозиції про укладення договору (кредитної лінії) (оферта) отримав грошові кошти в розмірі 15 000, 00 гривень, які перераховано на рахунок №4731-21xx-xxxx-3033 (а.с.17) .
Сторони погодили, що договір укладається у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». За умовами договору підписання позичальником договору відбувається за допомогою одноразового ідентифікатора (кода). Зазначений кредитний договір укладений у формі електронного документа з відповідним електронним підписом позичальника E765 (а.с.20).
Згідно з пунктом 3 договору строк кредитування 122 дні.
Пунктом 6 заявки кредитного Договору (оферта) (кредитної лінії) №29.03.2025-100000356 від 29.03.2025 та пунктом 5 Паспорту споживчого кредиту нарахування процентів за користування кредитом здійснюється в розмірі 1,00% за кожен день.
Факт надання кредиту позивачу підтверджується інформаційною довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» про успішно здійснений платіж 29.03.2025 на банківську картку № НОМЕР_1 в сумі 15 000,00 грн згідно договору № 29.03.2025-100000356 (а. с. 12). 
Згідно з Довідкою – Розрахунком про стан заборгованості за кредитним договором №29.03.2025-100000356 від 29.03.2025 у ОСОБА_1 наявна заборгованість у розмірі 35 347, 71 грн, з яких 14 579, 95 грн - сума заборгованості за тілом кредиту, 13 267, 76 грн - сума заборгованості за нарахованими процентами, неустойки в розмірі 7500 грн (а.с.30-зворот).
Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 917/1307/18 від 23 жовтня 2019 року, зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
З огляду на предмет спору та обставини, на які посилалося ТОВ «Споживчий центр», останнє було зобов`язане надати суду докази на підтвердження укладення між ним та ОСОБА_1 кредитного договору, надання відповідачці кредиту у відповідності до умов договору та наявності заборгованості у відповідному розмірі.
У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 372/223/17 Верховний Суд зазначив, що факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки тощо.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», згідно з якою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Відповідачем під час укладення кредитного договору пройдено ідентифікацію шляхом використання системи Bank ID Національного банку. При проходженні автентифікації (введенні пароля до інтернет-банкінгу, обраного відповідачем та підтвердження надання даних через систему BankID від абонента ідентифікатора позивачу), було встановлено особу відповідача шляхом отримання відповідних даних, а саме прізвище, ім`я, по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, фінансовий номера телефону, зареєстроване місце проживання, а також серію, номер паспорта, коли виданий (а.с. 13 зворот).
За таких обставин суд вважає, що 29.03.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №29.03.2025-100000356, який підписаний в електронній формі, і такі дії сторін узгоджуються з вимогами статей 6, 627 ЦК України та статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Кредитні кошти в розмірі 15 000,00 були перераховані 29.03.2025 на банківську картку № НОМЕР_1 , що підтверджується інформаційною довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення».
Отже, заперечуючи щодо укладення договору відповідачка не спростувала, це відповідними засобами доказування.
На підтвердження заборгованості позивачем надано довідку-розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором №29.03.2025-100000356 від 29.03.2025, відповідно до якої у ОСОБА_1 наявна заборгованість у розмірі 35 347, 71 грн, з яких 14 579, 95 грн - сума заборгованості за тілом кредиту, 13 267, 76 грн - сума заборгованості за нарахованими процентами, неустойки в розмірі 7500 грн. Зазначено, що проценти по кредиту нараховані за період з 29.03.2025 по 28.05.2025.
В матеріалах справи відсутній деталізований розрахунок заборгованості, який дозволив би перевірити правильність нарахування відсотків, а також зробити висновок, що заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем.
Крім того, відсутня виписка по кредитному рахунку, що є первинним документом та підтверджує наявність заборгованості за відсотками.
Більше того, у позовній заяві позивач зазначає, що відповідачка частково погасила заборгованість у розмірі 8 065,89 грн. Водночас перевірити, в рахунок погашення яких саме зобов`язань були зараховані ці кошти, неможливо, оскільки до матеріалів справи не долучено ані виписки по рахунку, ані детального розрахунку заборгованості.
Отже, надана ТОВ «Споживчий центр» довідка-розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом існування заборгованості у зазначеному розмірі, оскільки не містить належної деталізації, зокрема періодів нарахування та відомостей про процентну ставку, яка застосовувалася при здійсненні обчислень, а також не відображає врахування часткового погашення заборгованості.
Отже, позивач мав належними та допустимими доказами довести, що заявлена сума заборгованості у розмірі 27 847,71 грн нарахована у відповідності до умов договору та чинного законодавства.
Проте, позивач фактично ухилився від обов`язку доведення заявлених позовних вимог та встановлення обставин, які мають значення для справи, у зв`язку з чим колегія суддів не може вважати встановленим, що заявлена сума заборгованості нарахована у відповідності до умов договору та чинного законодавства.
Згідно із частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з відмовою у задоволенні позовних вимог.
Згідно підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Редька Михайло Григорович, задовольнити.
Рішення Яремчанського міського суду від 27 січня 2026 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (ЄДРПОУ 37356833), на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 3633,60 грн судових витрат понесених в суді апеляційної інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча       О. В. Пнівчук
Судді:        Є. Є. Мальцева
О. О. Томин