П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/3449/26 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шевчук О.П. 
Суддя-доповідач - Гнап Д.Д. 
13 квітня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючої судді: Гнап Д.Д. 
суддів: Яремчукa К.О.  Сушка О.О.  
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до суду позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Разом з позовною заявою позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України в особі її уповноважених представників здійснювати переведення/переміщення/відрядження військовослужбовця ОСОБА_1 до інших військових частин до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі.
Хмельницький окружний адміністративний суд ухвалою від 05.03.2026 відмовив у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. Судове рішення мотивоване тим, що в поданій заяві про забезпечення позову заявник не довів існування жодної з обставин, передбачених частиною другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, за наявності яких суд може забезпечити позов. Наведені заявником обставини не свідчать про конкретні негативні наслідки невідворотного характеру, які можуть спричинити порушення його прав в такій мірі, що для їх відновлення необхідно було б докласти значних зусиль, або захист цих прав був би неможливий без вжиття судом заходів забезпечення позову. Посилання заявника на випадок можливого настання негативних наслідків чи порушення прав в майбутньому не може визнаватись достатнім для вжиття заходів забезпечення позову. Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Аргументуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає, що після подання представником позивача адміністративного позову до Хмельницького окружного адміністративного суду безпосередні командири ОСОБА_1 повідомили останнього про те, що на час розгляду справи №560/3449/26 його як військовослужбовця буде переміщено до іншої військової частини для проходження базової загальновійськової підготовки, у зв`язку з чим вирішення питання щодо його звільнення перебуватиме поза межами компетенції відповідача. 
Апелянт наголошує, що суд першої інстанції не врахував зазначену обставину, яка хоча і могла виникнути до подання заяви про забезпечення позову, однак фактично виникла вже після подання представником позивача адміністративного позову та заяви про забезпечення позову.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Так, у відповідності до частини 1 статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю (ч.2 ст.150 КАС України).
Згідно із частиною 1 статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Частиною 2 статті 151 КАС України визначено, що суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Таким чином, у випадку, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, або захист цих прав та інтересів стане неможливим чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також, якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суд може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом заборони вчиняти певні дії.
Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів забезпечення позову, у разі їх вжиття за клопотанням позивача.
Необґрунтоване вжиття заходів забезпечення позову може призвести до правових ускладнень значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Аналогічна правова позиція міститься, у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 10 січня 2023 року у справі №640/35568/21.
Отже, забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті визначених законом заходів з метою створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо її буде прийнято на користь позивача. Заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути співмірними з позовними вимогами.
Як встановлено судом першої інстанції із прохальної частини заяви про забезпечення позову, заявник просить суд вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України в особі її уповноважених представників здійснювати переведення/переміщення/відрядження військовослужбовця ОСОБА_1 до інших військових частин до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі.
При цьому, предметом спору у цій справі є визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії військової частини НОМЕР_1 Міністерства Оборони України, що полягає у не розгляді рапортів військовослужбовця ОСОБА_1 про його звільнення з військової служби за наявності у нього матері ОСОБА_2 з числа осіб з інвалідністю ІІ групи загального захворювання та потребою в сторонньому догляді за Висновком ЛКК. 
Колегія суддів зазначає, що направлення військовослужбовця для проходження військової служби до іншого місця служби або іншої військової частини, або до іншого навчального центру здійснюється за наказом або розпорядженням командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.
Отже, обраний заявником спосіб забезпечення позову шляхом заборони Військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України в особі її уповноважених представників здійснювати переведення/переміщення/відрядження військовослужбовця ОСОБА_1 до інших військових частин до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі фактично зводиться до зупинення дій наказу, який може бути прийнятий у майбутньому і є явно непропорційним обмеженням у компетенції тієї чи іншої військової частини в умовах воєнного стану. Прийняття військовою частиною НОМЕР_1 наказу, розпорядження щодо направлення ОСОБА_1 до іншої військової частини не охоплюються предметом позову в цій справі.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував ризик переведення позивача до іншої військової частини, колегія суддів відхиляє як необґрунтований, оскільки зазначені твердження ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені належними і допустимими доказами існування реальної загрози ускладнення чи неможливості виконання можливого судового рішення. Саме по собі можливе переміщення військовослужбовця в межах проходження служби не свідчить про порушення права на ефективний судовий захист та не перешкоджає виконанню судового рішення у разі його ухвалення, а тому не є самостійною та достатньою підставою для застосування заходів забезпечення позову у розумінні статті 150 КАС України.
А відтак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правомірно визнав необґрунтованою заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову та відмовив в її задоволенні.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 березня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуюча	 		Гнап Д.Д.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Яремчук К.О.    Сушко О.О.