УХВАЛА
16 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 381/6750/25 
провадження № 61-4794ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,
розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Старостіної Катерини Олегівни на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2026 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярошенко Сергій Владиславович, про визнання договору дарування недійсним,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус КМНО) Ярошенко С. В., 
в якому просив суд:
- визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 23 квітня 2025 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;
- скасувати запис про державну реєстрацію договору дарування квартири 
АДРЕСА_1 ;
- поновити запис про право власності за ОСОБА_3 на зазначену квартиру.
Разом із позовною заявою ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову.

Заява обґрунтована тим, що на розгляді в суді перебуває позовна заява 
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус КМНО Ярошенко С. В., про визнання договору дарування недійсним. Предметом позову є квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2555980732080, загальною площею, 36,8 кв. м.

ОСОБА_2 є потерпілим у кримінальному провадженні № 12025100010001472 від 19 квітня 2025 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , у межах якого заявлено цивільний позов про відшкодування завданої майнової та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення на загальну суму майнової шкоди 212 092,00 грн та моральної шкоди 1 500 000,00 грн.

ОСОБА_3 після пред`явлення їй підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 263, частиною четвертою статті 296 КК України, але до вироку суду, відчужила квартиру шляхом дарування на користь близької родички - ОСОБА_1 .

Вважав, що такі дії спрямовані на ухилення від відшкодування заявленої шкоди. Вказував, що існує реальна і невідворотна загроза подальшого відчуження спірного майна, а саме - квартири 
АДРЕСА_1 , що може унеможливити виконання майбутнього рішення суду та суттєво ускладнити поновлення порушених його прав.

Враховуючи викладене, просив суд:
- накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2555980732080, загальною площею, 36,8 кв. м., власником якої є ОСОБА_1 ;
- заборонити державним реєстраторам, нотаріусам та іншим суб`єктам реєстрації вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2555980732080, загальною площею, 36,8 кв. м, до набрання законної сили рішенням суду.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2025 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду 
від 05 березня 2026 року, заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус КМНО Ярошенко С. В., про визнання договору дарування недійсним задоволено частково.
Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2555980732080, загальною площею, 36,8 кв. м, власником якої є ОСОБА_1 , до набрання законної сили рішення суду у даній справі.
У решті заяви про забезпечення позову відмовлено.

Частково задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, 
з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відчуження спірної квартири може призвести до утруднення виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог, а заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер та направлені на захист прав позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

09 квітня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Старостіна К. О. через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області 
від 19 грудня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2026 року (повний текст складено 09 березня 2026 року, касаційна скарга надійшла до суду 10 квітня 2026 року), в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, просить суд скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
У касаційній скарзі вказує на неповне з`ясування судами попередніх інстанцій обставин, не взято до уваги фактичні обставини справи, не врахована необхідність збереження балансу прав та законних інтересів усіх учасників спірних правовідносин та інших осіб, не застосовано висновки Верховного Суду 
в аналогічних правовідносинах, що підтверджується наступним. 
Вказує, що станом на дату звернення заявника із заявою про забезпечення позову, так і на теперішній час, обвинувальний вирок у кримінальному провадженні 
№ 12025100010001472 від 19 квітня 2025 року за обвинуваченням ОСОБА_3 не постановлено, цивільний позов судом не розглянуто та не задоволено, що 
в контексті норми статті 62 Конституції України виключає будь-які майнові вимоги позивача до відповідачів.
Представник заявника посилається на те, що у даній справі відсутній предмет спору, оскільки позовні вимоги спрямовані не на відновлення порушеного права позивача, а на втручання у права відповідачів. Тобто як позовні вимоги, так і заходи забезпечення позову спрямовані на забезпечення права позивача як потерпілого 
у кримінальному провадженні, є передчасними та такими що суперечать наведеним нормам ЦПК України. 
Також звертає увагу на те, що посилання ОСОБА_2 на той факт, що 
ОСОБА_3 відчужила квартиру на користь своєї матері - ОСОБА_1 не тягне за собою безумовного висновку про те, що ОСОБА_1 має обов`язково відчужити квартиру на користь інших осіб, так саме не підтверджено взаємозв`язок між договором дарування та існуванням кримінального провадження відносно 
ОСОБА_3 .
Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши зміст судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити 
з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.
Частиною першою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві 
і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.
Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Відповідно до вимог частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати 
в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться 
у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів 
з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом 
у залежності до конкретного випадку.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову 
у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не 
є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними для захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, у постановах Верховного Суду 
від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20 та від 31 січня 2023 року у справі № 295/5244/22.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду 
в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Судами попередніх інстанцій встановлено, що предметом позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 є визнання недійсним договору дарування квартири 

АДРЕСА_1 , укладеного 23 квітня 2025 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Враховуючи предмет позову, встановивши, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про задоволення заяви та наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно.

Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову 
і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову може призвести до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі нових спорів. 
Відповідно до вимог абзацу шостого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
У контексті доводів касаційної скарги про неврахування апеляційним судом відсутності у заяві про забезпечення позову пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, колегія суддів звертає увагу на таке.

З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на 
ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року 
у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів представника заявника та їх відображення у оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду.

За приписами частини шостої статті 154 ЦПК України питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.

Відсутність у заяві про забезпечення позову пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення та не вирішення судом питання зустрічного забезпечення не 
є підставою для скасування оскаржених судових рішень, оскільки не позбавляє відповідача права звернутися з клопотанням про зустрічне забезпечення окремо 
у встановленому законом порядку.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 21 грудня 2020 року у справі № 487/5726/19 та від 30 червня 2021 року у справі № 752/2342/19, від 23 грудня 2022 року у справі № 760/34352/21.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів 
у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Обґрунтування касаційної скарги за своїм змістом є доводами представника заявника по суті позовних вимог, що не є предметом касаційного оскарження.
Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків суду, правильне застосовування апеляційним судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з вимогами статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами попередніх інстанції норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Старостіної Катерини Олегівни на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2026 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярошенко Сергій Владиславович, про визнання договору дарування недійсним відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк