ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

06 лютого 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 740/5019/24
Головуючий у першій інстанції – Карпусь І. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/169/26

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді: Скрипки А.А. 
суддів: Онищенко О.І., Шарапової О.Л.
секретар: Мальцева І.В. 

сторони: 
позивач за первісним позовом - відповідач за зустрічним позовом: 
ОСОБА_1 
відповідачі за первісним позовом - позивачі за зустрічним позовом: 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу, в режимі відеоконференції, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Карпусь І.М. від 11 березня 2025 року, місце ухвалення рішення м. Ніжин, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на майно та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку квартири,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності, в якому, із врахуванням уточненої позовної заяви (а.с.112-114, том 1), просив визнати спільною сумісною власністю його та ОСОБА_2 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказував, що він з 29.07.2000 року перебував із ОСОБА_2 у шлюбі, який було розірвано рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26.08.2020 року. 17.04.2014 року ОСОБА_1 було продано квартиру АДРЕСА_2 , яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності від 13.01.2003 року. Отримані грошові кошти від продажу даної квартири були використані на придбання 23.04.2014 року спірної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки у квартирі АДРЕСА_2 була зареєстрована неповнолітня дочка сторін - ОСОБА_3 , тому дозвіл на відчуження вказаної квартири опікунською радою було надано за умови виконання вимоги щодо укладення наступного договору купівлі-продажу квартири з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини. Таким чином, неповнолітня на той час дочка сторін спору ОСОБА_3 набула права власності на 1/2 частину придбаної сторонами спору квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Власником іншої 1/2 частини спірної квартири у договорі купівлі-продажу від 23.04.2014 року зазначено ОСОБА_2 . ОСОБА_1 стверджував, що оскільки спірна квартира була придбана у шлюбі, то дана частка квартири є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
В подальшому, у вересні 2024 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали зустрічний позов до ОСОБА_1 про припинення права власності ОСОБА_1 на 1/4 частку квартири із загальною площею 55,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування вимог зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зазначали, що 29.07.2000 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26.08.2020 року шлюб було розірвано. Під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Доводи зустрічного позову вказують, що після розірвання шлюбу поділ майна сторони домовились вирішити окремо. Доводи зустрічного позову стверджують, що частка ОСОБА_1 у спірній квартирі порівняно із часткою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , є незначною, спірна квартира є неподільною річчю, яку неможливо поділити в натурі без втрати її цільового призначення. Квартира розташована на 2-му поверсі 4-х поверхневого будинку, тобто, зробити окремий вихід немає можливості, квартира складається із 3-х кімнат. У квартирі проживає ОСОБА_2 та спільні із ОСОБА_1 діти, а саме, малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , яка є співвласником 1/2 частини спірної квартири. Доводи зустрічного позову вказують, що ОСОБА_1 за вказаною адресою не зареєстрований і не проживає. При цьому, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно і не ведуть спільне господарство. ОСОБА_1 не приймає участі у витратах, яких потребує утримання майна, не несе витрати зі сплати житлово-комунальних послуг, а отже, є підстави стверджувати про неможливість спільного володіння та користування спірним майном. За доводами зустрічного позову, ОСОБА_1 наразі проживає у АДРЕСА_3 , перебуваючи у цивільному шлюбі. У власності ОСОБА_1 є земельна ділянка із кадастровим номером 7423381900:03:001:0030.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11.03.2025 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на майно - задоволено. Судом визнано 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку квартири - відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 605 грн. 60 коп., в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 605 грн. 60 коп., в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору. Судом повернуто ОСОБА_2 із депозитного рахунку Ніжинського міськрайонного суду 119 243 грн. 10 коп., попередньо внесені нею на депозитний рахунок суду у ТВБВ 10024/0212 Чернігівського РУ АТ ’’Ощадбанк’’ по квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки від 04.03.2025, як вартість 1/4 частини спірної квартири. Судом повернуто ОСОБА_3 із депозитного рахунку Ніжинського міськрайонного суду 119 243 грн. 10 коп., попередньо внесені нею на депозитний рахунок суду у ТВБВ 10024/0212 Чернігівського РУ АТ ’’Ощадбанк’’ по квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки від 04.03.2025, як вартість 1/4 частини спірної квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просять скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11.03.2025 року по справі № 740/5019/24, та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні, задовольнити у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вказують, що рішення суду першої інстанції від 11.03.2025 року, ухвалено судом першої інстанції із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, із порушенням та невірним застосуванням норм матеріального права. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зазначають, що у відношенні майна, набутого за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Доводи апеляційної скарги звертають увагу, що частка позивача за первісним позовом у спірній квартирі порівняно із часткою апелянтів, є незначною, спірна квартира є неподільною річчю, такою, яку неможливо поділити в натурі без втрати її цільового призначення. Зі змісту технічного паспорту на квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1 , вбачається, що спірна квартира розташована на 2-му поверсі 4-х поверхневого будинку, тобто, зробити окремий вихід немає можливості, квартира складається із 3-х кімнат. У спірній квартирі проживають ОСОБА_2 та спільні із ОСОБА_1 діти, а саме, малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , яка є співвласником 1/2 частини даної квартири, а ОСОБА_1 за цією адресою не зареєстрований та не проживає. Апелянти зазначають, що визначальним для виділу частки у домоволодінні, яке перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки будинку, відповідно до часток співвласників. У висновку експерта № СЕ-19/125-24/15116-БТ від 27.11.2024 року визначено, що технічно неможливо, відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва, здійснити поділ квартири за адресою: АДРЕСА_1 , щоб ці частки були окремими і незалежними. За доводами апелянтів, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не є членами однієї сім`ї, вони не проживають спільно і не ведуть спільне господарство, ОСОБА_1 не приймає участі у витратах, яких потребує утримання майна, не несе витрати зі сплати житлово-комунальних послуг, а отже, можна стверджувати про неможливість спільного володіння та користування майном. За доводами апелянтів, підтвердженням вищезазначеного є платіжні квитанції ОСОБА_2 щодо сплати житлово-комунальних послуг із жовтня 2023 року по вересень 2024 року. Апелянти вказують, що місцем проживання ОСОБА_1 у позовній заяві до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області зазначив: АДРЕСА_3 , він наразі проживає за цією адресою разом із дружиною. Також у власності ОСОБА_1 знаходиться земельна ділянка із кадастровим номером 7423381900:03:001:0030, і припинення його права власності у спірній квартирі не завдасть істотної шкоди його інтересам. Апелянти стверджують, що істотна шкода визначається у кожній справі індивідуально, залежно від конкретних обставин, і не погоджуються із твердженням суду першої інстанції відносно того, що припинення права власності ОСОБА_1 призведе до спричинення істотної шкоди. За доводами апеляційної скарги, сума коштів у розмірі 236 125 грн., яка внесена на депозитний рахунок Ніжинського міськрайонного суду, становить вартість 1/4 частки квартири, визначену відповідно до умов законодавства та висновків суду, і даних коштів достатньо, щоб ОСОБА_1 міг орендувати квартиру в м. Ніжині протягом приблизно 4 років, враховуючи середню вартість оренди квартири в розмірі 5 000 грн. на місяць. Водночас, у м. Ніжині квартири коштують від 400 000 грн., і при припиненні права власності ОСОБА_1 на 1/4 частину спірної квартири, йому буде надано більше половини вартості квартири у цьому місті, внаслідок чого, частка на нову квартиру стане більшою, ніж попередня, що свідчить про відсутність істотної шкоди у даному випадку. Апелянти зазначають, що ОСОБА_1 є працездатною особою, що дає йому змогу працювати та отримувати дохід, його дружина також є працездатною особою, що підтверджує їх спільну фінансову спроможність для придбання або оренди квартири. При цьому, апелянти не вбачають наявності жодних об`єктивних обмежень, які б перешкоджали цьому. Апелянти стверджують, що наявність у ОСОБА_1 нової сім`ї, тому спільне проживання із колишньою дружиною та дітьми в одній квартирі є неможливим через об`єктивні обставини, що додатково обґрунтовує необхідність припинення його права власності на частку у спільному майні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у зв`язку із її необґрунтованістю, та залишити без змін рішення суду першої інстанції від 11.03.2025 року. 

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Чернігівського апеляційного суду від 10.04.2025 року (а.с.219, том 1), дану справу №740/5019/24, апеляційне провадження №22-ц/4823/939/25, було розподілено складу колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач): ОСОБА_5 , судді: А.А. Скрипка, О.Л. Шарапова. 
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 29.04.2025 року (а.с.227, том 1), було відкрито апеляційне провадження у даній цивільній справі. Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 15.05.2025 року (а.с.246, том 1), дану справу було призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 15-00 год 16.07.2025 року.
У зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 судді Євстафієва О.К., на підставі Протоколу зборів суддів Чернігівського апеляційного суду від 06.10.2025 року справу №740/5019/24 було зареєстровано в автоматизованій системі документообігу Чернігівського апеляційного суду, апеляційне провадження №22-ц/4823/1856/25, та здійснено її автоматизований розподіл. 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2025 року, визначено склад колегії суддів для розгляду справи №740/5019/24, апеляційне провадження №22-ц/4823/1856/25: головуючий суддя (суддя-доповідач) - А.А.Скрипка, судді: О.І.Онищенко, О.Л.Шарапова (а.с.46, том 2).
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 03.11.2025 року (а.с.47, том 2), судом було прийнято до свого провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11.03.2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на майно та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку квартири. 

Відповідно до приписів ч.1 статті 367 ЦПК України, яка регламентує межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвокат Дабіжа О.А. підтримали вимоги та доводи поданої апеляційної скарги, та просила її задовльнити. 

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, позивач за первісним позовом - відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та його представник - адвокат Щербак О.В. просили апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення, як необґрунтовану, при цьому, рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11.03.2025 року - залишити без змін. Як вбачається із пояснень ОСОБА_1 , іншого житла на праві власності, крім спірного, він не має. 

В судове засідання апеляційного суду відповідачі за первісним позовом - позивачі за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. 
Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.07.2000 року, який рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26.08.2020 року, було розірвано (а.с.7-8, том 1).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є дочкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 06.03.2004 року Ніжинським відділом реєстрації актів цивільного стану у Ніжинському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с.9, том 1). 

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло, виданого 13.01.2003 органом приватизації при виконавчому комітеті Ніжинської міської ради, ОСОБА_1 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_2 . (а.с.10, том 1). 

Довідкою КП ’’Ніжинське МБТІ’’ від 15.07.2024 за № 01394 підтверджується, що належна ОСОБА_1 квартира за адресою: АДРЕСА_4 , була продана ОСОБА_1 , згідно договору купівлі-продажу 17.04.2014 року, реєстраційний номер 551, посвідченого приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу (а.с.11, том 1). 

Як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, трикімнатна квартира, загальною площею 55,2 кв.м, житловою площею 39,4 кв.м за адресою: в АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , на праві спільної часткової власності, із визначенням часток, по 1/2 за кожною, на підставі договору купівлі-продажу від 23.04.2014 року, реєстровий №346, посвідченого приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Турчин А.М. (а.с.12, том 1). Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 23.04.2014 року, покупці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діють, як законні представники її батьки: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , прийняли від продавців у власність у рівних частках, тобто, по 1/2 частці, кожен, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до вимог рішення виконкому Ніжинської міської ради Чернігівської області від 05.12.2013 року № 488, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , дозволяється купити 1/2 частку квартири, що є предметом цього договору, на ім`я малолітньої ОСОБА_3 , купівля 1/2 частки квартири здійснюється ОСОБА_2 за згодою її чоловіка ОСОБА_1 , підтвердженням чого є його особиста заява, справжність підпису якого засвідчена нотаріально нотаріусом Турчин А.М. (а.с.69-70, том 1).

Згідно витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 25.06.2024 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: з 26.04.2014 року - ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , а з 17.11.2015 року - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.67,зворот, том 1). 

Матеріали справи містять в собі копії квитанцій щодо оплати комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_5 , в яких платником вказана ОСОБА_2 (а.с.42,зворот - 67, том 1). 

Як вбачається із матеріалів справи, ринкова вартість квартири АДРЕСА_5 , становить 944 500 грн. (а.с.148, т.1).

У матеріалах справи наявний висновок експерта Чернігівського НДЕКЦ № СЕ-19/125-24/15116-БТ від 27.11.2024 року, відповідно до якого, технічно неможливо відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва здійснити поділ в натурі квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до часток співвласників на 1/4 і 3/4 так, щоб ці частини були окремими та незалежними (а.с.140-147, том 1).

Копії квитанцій №16, №18 від 04.03.2025 року підтверджують внесення коштів на депозитний рахунок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області щодо грошової компенсації за 1/4 частку ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , сплачених ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а.с.198,зворот, 199, том 1). 

Як вбачається із рішення суду першої інстанції від 11.03.2025 року, задовольняючи вимоги первісного позову ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з тих обставин, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не оспорюється факт придбання спірної квартири під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 із ОСОБА_1 , при цьому, 1/2 частина спірної квартири при її купівлі буда зареєстрована на праві власності за їх малолітньою дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Суд першої інстанції в ході розгляду даної справи дійшов висновку, що інша 1/2 частина квартири, хоч і зареєстрована за ОСОБА_2 , але належить їй не на праві особистої приватної власності, а є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Судом встановлено, що реєстрація місця проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі була припинена без його відома та згоди. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 співвласником спірної квартири не зазначений. Судом першої інстанції в ході судового розгляду даної справи встановлено, що за вищевказаних обставин, має місце порушення прав ОСОБА_1 , як співвласника спірного майна, і за даних обставин, суд вважав обґрунтованими доводи ОСОБА_1 про ефективність захисту його прав, як співвласника спірної квартири у спосіб, визначений у вимогах заявленого ОСОБА_1 первісного позову. За наведених вище обставин, вимоги первісного позову ОСОБА_1 судом першої інстанції задоволено. 
Відмовляючи у задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення права власності ОСОБА_1 на 1/4 частку квартири із загальною площею 55,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з тих обставин, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не заперечують, що ОСОБА_1 належить відповідна частка спірної квартири, але вказують, що спільне володіння, користування квартирою та її поділ є неможливим, а тому заявили зустрічний позов про припинення права ОСОБА_1 на частку у спільному сумісному майні подружжя, з одночасним визначенням ОСОБА_1 грошової компенсації в сумі 236 125 грн. Квитанції від 04.03.2025 підтверджують внесення коштів на депозитний рахунок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області щодо грошової компенсації за 1/4 частку ОСОБА_1 у спірній квартирі. В ході розгляду даної справи ОСОБА_1 заперечував проти позбавлення його права власності у спірній квартирі, і отримання ним грошової компенсації за належну йому частку у праві власності на квартиру. При цьому, висновком експерта підтверджено, що технічно неможливо, відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва здійснити поділ в натурі квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до часток співвласників на 1/4 та 3/4 так, щоб ці частини були окремими та незалежними. Згідно наданих сторонами інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, у власності ОСОБА_1 наявна земельна ділянка, площею 2 га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, відомостей про наявність у власності ОСОБА_1 іншого нерухомого майна матеріали справи в собі не містять. На переконання суду першої інстанції, припинення права ОСОБА_1 на його частку у спільному майні, враховуючи, що вона є єдиним належним на праві власності житлом, завдасть істотної шкоди його інтересам. Суд зазначив, що обставини і підстави користування ОСОБА_1 на даний час іншим житлом свідчать про їх тимчасовий і невизначений характер, і за сукупності встановлених судом обставин, відсутні підстави для задоволення вимог зустрічного позову про припинення права власності ОСОБА_1 на частку квартири. 

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відносно того, що рішення суду першої інстанції від 11.03.2025 року ухвалено судом першої інстанції із неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи; із порушенням та невірним застосуванням норм матеріального права, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 11.03.2025 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. 

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зазначають, що у відношенні майна, набутого за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Доводи апеляційної скарги звертають увагу, що частка позивача за первісним позовом у спірній квартирі порівняно із часткою апелянтів, є незначною, спірна квартира є неподільною річчю, такою, яку неможливо поділити в натурі без втрати її цільового призначення. Зі змісту технічного паспорту на квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1 , вбачається, що спірна квартира розташована на 2-му поверсі 4-х поверхневого будинку, тобто, зробити окремий вихід немає можливості, квартира складається із 3-х кімнат. У спірній квартирі проживають ОСОБА_2 та спільні із ОСОБА_1 діти, а саме, малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , яка є співвласником 1/2 частини даної квартири, а ОСОБА_1 за цією адресою не зареєстрований та не проживає. Апелянти зазначають, що визначальним для виділу частки у домоволодінні, яке перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки будинку, відповідно до часток співвласників. У висновку експерта №СЕ-19/125-24/15116-БТ від 27.11.2024 року визначено, що технічно неможливо, відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва, здійснити поділ квартири за адресою: АДРЕСА_1 , щоб ці частки були окремими і незалежними. За доводами апелянтів, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не є членами однієї сім`ї, вони не проживають спільно і не ведуть спільне господарство, ОСОБА_1 не приймає участі у витратах, яких потребує утримання майна, не несе витрати зі сплати житлово-комунальних послуг, а отже, можна стверджувати про неможливість спільного володіння та користування майном. За доводами апелянтів, підтвердженням вищезазначеного є платіжні квитанції ОСОБА_2 щодо сплати житлово-комунальних послуг із жовтня 2023 року по вересень 2024 року. Апелянти вказують, що місцем проживання ОСОБА_1 у позовній заяві до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області зазначив: АДРЕСА_3 , він наразі проживає за цією адресою разом із дружиною. Також у власності ОСОБА_1 знаходиться земельна ділянка із кадастровим номером 7423381900:03:001:0030, і припинення його права власності у спірній квартирі не завдасть істотної шкоди його інтересам. Апелянти стверджують, що істотна шкода визначається у кожній справі індивідуально, залежно від конкретних обставин, і не погоджуються із твердженням суду першої інстанції відносно того, що припинення права власності ОСОБА_1 призведе до спричинення істотної шкоди. За доводами апеляційної скарги, сума коштів у розмірі 236 125 грн., яка внесена на депозитний рахунок Ніжинського міськрайонного суду, становить вартість 1/4 частки квартири, визначену відповідно до умов законодавства та висновків суду, і даних коштів достатньо, щоб ОСОБА_1 міг орендувати квартиру в м. Ніжині протягом приблизно 4 років, враховуючи середню вартість оренди квартири в розмірі 5 000 грн. на місяць. Водночас, у м. Ніжині квартири коштують від 400 000 грн., і при припиненні права власності ОСОБА_1 на 1/4 частину спірної квартири, йому буде надано більше половини вартості квартири у цьому місті, внаслідок чого, частка на нову квартиру стане більшою, ніж попередня, що свідчить про відсутність істотної шкоди у даному випадку. Апелянти зазначають, що ОСОБА_1 є працездатною особою, що дає йому змогу працювати та отримувати дохід, його дружина також є працездатною особою, що підтверджує їх спільну фінансову спроможність для придбання або оренди квартири. При цьому, апелянти не вбачають наявності жодних об`єктивних обмежень, які б перешкоджали цьому. Апелянти стверджують, що наявність у ОСОБА_1 нової сім`ї, тому спільне проживання із колишньою дружиною та дітьми в одній квартирі є неможливим через об`єктивні обставини, що додатково обґрунтовує необхідність припинення його права власності на частку у спільному майні.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне. 

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободи від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із приписами статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, зокрема, є визнання права (пункт 1).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За положеннями частин першої та другої цієї статті, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За положеннями ч.1 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно із приписами статті 319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майном, як особливим об`єктом, вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч.1 статті 190 ЦК України).

До речей, як складової поняття майна, зокрема, нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України, належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч.1 статті 182 ЦК України).

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини третьої статті 368 ЦК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 Сімейного кодексу України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч.1 статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними (ч.1 статті 70 Сімейного кодексу України).

У ч.2 статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до вимог статей: 328, 329 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Приписами ч.1 статті 13 ЦПК України регламентовано, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 

Як вбачається із матеріалів справи, у вересні 2024 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали зустрічний позов до ОСОБА_1 про припинення права власності ОСОБА_1 на 1/4 частку квартири із загальною площею 55,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування вимог зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зазначали, що 29.07.2000 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26.08.2020 року шлюб було розірвано. Під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Доводи зустрічного позову вказують, що після розірвання шлюбу поділ майна сторони домовились вирішити окремо. Доводи зустрічного позову стверджують, що частка ОСОБА_1 у спірній квартирі порівняно із часткою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , є незначною, спірна квартира є неподільною річчю, яку неможливо поділити в натурі без втрати її цільового призначення. Квартира розташована на 2-му поверсі 4-х поверхневого будинку, тобто, зробити окремий вихід немає можливості, квартира складається із 3-х кімнат. У квартирі проживає ОСОБА_2 та спільні із ОСОБА_1 діти, а саме, малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , яка є співвласником 1/2 частини спірної квартири. Доводи зустрічного позову вказують, що ОСОБА_1 за вказаною адресою не зареєстрований і не проживає. При цьому, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно і не ведуть спільне господарство. ОСОБА_1 не приймає участі у витратах, яких потребує утримання майна, не несе витрати зі сплати житлово-комунальних послуг, а отже, є підстави стверджувати про неможливість спільного володіння та користування спірним майном. За доводами зустрічного позову, ОСОБА_1 наразі проживає у АДРЕСА_3 , перебуваючи у цивільному шлюбі. У власності ОСОБА_1 є земельна ділянка із кадастровим номером 7423381900:03:001:0030.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.07.2000 року, який рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26.08.2020 року, було розірвано (а.с.7-8, том 1).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є дочкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 06.03.2004 року Ніжинським відділом реєстрації актів цивільного стану у Ніжинському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с.9, том 1). 

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло, виданого 13.01.2003 органом приватизації при виконавчому комітеті Ніжинської міської ради, ОСОБА_1 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_2 . (а.с.10, том 1). 

Довідкою КП ’’Ніжинське МБТІ’’ від 15.07.2024 за № 01394 підтверджується, що належна ОСОБА_1 квартира за адресою: АДРЕСА_4 , була продана ОСОБА_1 , згідно договору купівлі-продажу 17.04.2014 року, реєстраційний номер 551, посвідченого приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу (а.с.11, том 1). 

Як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, трикімнатна квартира, загальною площею 55,2 кв.м, житловою площею 39,4 кв.м за адресою: в АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , на праві спільної часткової власності, із визначенням часток, по 1/2 за кожною, на підставі договору купівлі-продажу від 23.04.2014 року, реєстровий №346, посвідченого приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Турчин А.М. (а.с.12, том 1). Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 23.04.2014 року, покупці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діють, як законні представники її батьки: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , прийняли від продавців у власність у рівних частках, тобто, по 1/2 частці, кожен, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до вимог рішення виконкому Ніжинської міської ради Чернігівської області від 05.12.2013 року № 488, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , дозволяється купити 1/2 частку квартири, що є предметом цього договору, на ім`я малолітньої ОСОБА_3 , купівля 1/2 частки квартири здійснюється ОСОБА_2 за згодою її чоловіка ОСОБА_1 , підтвердженням чого є його особиста заява, справжність підпису якого засвідчена нотаріально нотаріусом Турчин А.М. (а.с.69-70, том 1).

Згідно витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 25.06.2024 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: з 26.04.2014 року - ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , а з 17.11.2015 року - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.67,зворот, том 1). 

Матеріали справи містять в собі копії квитанцій щодо оплати комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_5 , в яких платником вказана ОСОБА_2 (а.с.42,зворот - 67, том 1). 

Як вбачається із матеріалів справи, ринкова вартість квартири АДРЕСА_5 , становить 944 500 грн. (а.с.148, т.1).

У матеріалах справи наявний висновок експерта Чернігівського НДЕКЦ № СЕ-19/125-24/15116-БТ від 27.11.2024 року, відповідно до якого, технічно неможливо відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва здійснити поділ в натурі квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до часток співвласників на 1/4 і 3/4 так, щоб ці частини були окремими та незалежними (а.с.140-147, том 1).

Копії квитанцій №16, №18 від 04.03.2025 року підтверджують внесення коштів на депозитний рахунок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області щодо грошової компенсації за 1/4 частку ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , сплачених ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а.с.198,зворот, 199, том 1). 

Відповідно до положень ч.1, ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно приписів ч.1, ч.2, ч.3, ч.4 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). 

У цивільних справах Європейський Суд з прав людини використовує стандарт ”баланс ймовірностей” (a balance of probabilities): слід довести, що факт скоріше був, а ніж не був, тобто, суб`єктивна впевненість може бути виміряна як така, що дорівнює 51% і вище (ця математична аналогія випливає із пояснення в справі Miller v MinisterofPensions [1947] 2 All ER 372). В практиці Європейського Суду з прав людини можна знайти десятки рішень, в яких суд посилається на ”balance of probabilities” для оцінки обставин справи. Наприклад, в рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 р. суд застосовує ”баланс ймовірностей”. У рішенні J.K. AND OTHERS v. SWEDEN 23.08.2016 р. Європейський Суд з прав людини вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам. Кожна людина з власного досвіду має уявлення про те, що деякі факти трапляються рідко, а деякі - часто. Це називають апріорною вірогідністю або ”вірогідністю, що визначена природою речей” (inherentprobability). З цього починається процес доказування: чим менш правдоподібна та обставина, яку слід довести, тим більш переконливими мають бути докази, і навпаки, чим більш вірогідною здається обставина, тим менше зусиль потрібно від сторони, на яку покладено тягар доведення, аби переконати суд.

Ще один стандарт доказування - ”поза розумним сумнівом”. У справі ”Кобець проти України”, Європейський Суд з прав людини повторює, що відповідно до його прецедентної практики, при оцінці доказів він керується критерієм доведення ”поза розумним сумнівом” (рішення у справі ”Авшар проти Туреччини”). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Верховний Суд в постанові від 27.11.2018 року у справі №914/2505/17 вказує, що принцип оцінки доказів ”поза розумним сумнівом” полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку рішення суду першої інстанції від 11.03.2025 року, відносно того, що приписи статті 365 ЦК України передбачають реалізацію права власності одного із співвласників на його частку у спільному майні за наявності будь-якої із передбачених пунктами 1-3 частини 1 цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено у оскаржуваному рішенні від 11.03.2025 року, що при вирішенні позову, пред`явленого на підставі статті 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності якої на частку припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право власності якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку, із врахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. 

В ході судового розгляду даної справи ОСОБА_1 наполягав на задоволенні вимог заявленого ним первісного позову та заперечував проти задоволення вимог зустрічного позову про припинення його права власності на частку спірної квартири, обґрунтовуючи свої твердження відсутністю у нього іншого житла. Згідно наданих сторонами інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, у власності ОСОБА_1 наявна земельна ділянка, площею 2 га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, відомостей про наявність у власності ОСОБА_1 іншого нерухомого майна матеріали справи в собі не містять. За даних обставин, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не має у власності іншого житла, крім того, право на частку у якому його просять суд позбавити позивачі за зустрічним позовом. За даних обставин, суд першої інстанції дійшов до переконання, що припинення права ОСОБА_1 на його частку у спільному майні, враховуючи, що вона є єдиним належним на праві власності житлом, завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_1 . При цьому, судом зазначено, що обставини і підстави користування ОСОБА_1 на даний час іншим житлом свідчать про їх тимчасовий і невизначений характер, і за сукупності встановлених судом обставин, відсутні підстави для задоволення вимог зустрічного позову про припинення права власності ОСОБА_1 на частку квартири. 

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги не спростовують вказаного вище висновку суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вимог зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку квартири, оскільки даний висновок суду першої інстанції узгоджується із фактичними, документально підтвердженими обставинами справи та нормами права, які регламентують спірні правовідносини. 

Апелянти не погоджуються із висновком суду першої інстанції відносно того, що припинення права ОСОБА_1 на його частку у спільному майні, враховуючи, що вона є його єдиним належним на праві власності житлом, завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_1 . Разом з тим, в ході судового розгляду даної справи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не надано належних та достатніх доказів, у розумінні приписів статей: 77, 80 ЦПК України, на спростування вказаного висновку суду першої інстанції. Відповідно до приписів ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи вимоги первісного позову ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з тих обставин, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не оспорюється факт придбання спірної квартири під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 із ОСОБА_1 , при цьому, 1/2 частина спірної квартири при її купівлі буда зареєстрована на праві власності за їх малолітньою дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Суд першої інстанції в ході розгляду даної справи дійшов обгрунтованого висновку, що інша 1/2 частина квартири, хоч і зареєстрована за ОСОБА_2 , але належить їй не на праві особистої приватної власності, а є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Судом встановлено, що реєстрація місця проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі була припинена без його відома та згоди. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 співвласником спірної квартири не зазначений. Судом першої інстанції в ході судового розгляду даної справи встановлено, що за вищевказаних обставин, має місце порушення прав ОСОБА_1 , як співвласника спірного майна, і за даних обставин, суд вважав обґрунтованими доводи ОСОБА_1 про ефективність захисту його прав, як співвласника спірної квартири у спосіб, визначений у вимогах заявленого ОСОБА_1 первісного позову.

Матеріали справи містять в собі копії квитанцій щодо оплати комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_5 , в яких платником вказана ОСОБА_2 . Апеляційний суд вважає, що вказані копії квитанцій не можуть бути підставою для припинення права власності ОСОБА_1 на частку у спільному майні, у розумінні приписів статті 365 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 11.03.2025 року, ухваленого на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини та на основі з`ясованих обставин, на які учасники справи посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом в ході розгляду даної справи. 

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , підлягає залишенню без задоволення, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11.03.2025 року, підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11 березня 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: