ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

10 квітня 2026 року 	м. Ужгород	№ 260/8948/25 	
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Ващиліна Р.О., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 24.09.2025 року №520 «Про демонтаж тимчасових споруд» в частині демонтажу самовільно встановленої малої архітектурної форми за адресою: просп. Свободи, 40.
Заявлені позовні вимоги аргументовані тим, що оскарженим рішенням відповідач зобов`язав позивача демонтувати вивіску магазину, розміщену на фасаді будівлі з написом «АNDI». Таке рішення відповідача вважає протиправним, оскільки інформація, розміщена на будівлі не є рекламою, тому законодавство не передбачає необхідності отримання дозволу для встановлення такої вивіски. 
09 грудня 2025 року відповідач подав через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» відзив на позов, в якому із заявленими позовними вимогами не погоджується. Так, зазначив, що у процесі проведення контрольно-перевірочних заходів за благоустроєм Управлінням контролю за благоустроєм та дотриманням ПДР у частині стоянки та зупинки Ужгородської міської ради було виявлено ряд порушень, в т.ч. і розміщення вивіски із надписом «Енді» по АДРЕСА_1 (без наявних правовстановлюючих документів). З огляду на вказане питання про демонтаж такої вивіски було винесено на розгляд виконавчого комітету Ужгородської міської ради, за наслідками чого було прийнято рішення про її демонтаж. Вважає безпідставними твердження позивача про нерозповсюдження до спірної вивіски законодавства про рекламу, оскільки підставою для здійснення заходів із її демонтажу було саме порушення порядку погодження опорядкування фасаду будівлі, обумовлене вимогами законодавства України та затвердженого Ужгородською міською радою Порядку встановлення вивісок в місті Ужгород.

Розглянувши подані документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі – ФОП ОСОБА_1 ) здійснює підприємницьку діяльність в орендованому на підставі договору оренди нежитлового приміщення від 19.08.2024 магазині, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 . 
На фасаді такого магазину розміщена вивіска «ANDI», що відповідачем визнається. 
18 серпня 2025 року Управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради звернулося до Департаменту міської інфраструктури (далі – Департамент) з листом №Н(СЛ)-21619-390242, в якому повідомило про відсутність технічного паспорту вивіски за адресою: АДРЕСА_2 .
Керуючись Законом України «Про благоустрій населених пунктів», ст. 30, 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рішенням ІV сесії міської ради V скликання від 26.12.06 №136 «Про затвердження Правил благоустрою міста Ужгород», рішенням виконкому від 11.07.2018 №194 «Про тимчасовий Порядок демонтажу самовільно встановлених тимчасових споруд, об`єктів незавершеного будівництва та малих архітектурних форм на території міста Ужгород», Виконавчий комітет Ужгородської міської ради (далі – Виконком) п. 2 рішення №520 від 24.09.2025 вирішив демонтувати самовільно встановлені малі архітектурні форми, в тому числі вивіску, що розміщена без правовстановлюючих документів органу місцевого самоврядування за адресою: пр-т Свободи, буд. 40, м. Ужгород, Закарпатська область.
28 жовтня 2025 року Департамент надіслав позивачу вимогу про необхідність проведення демонтажу, в якій повідомив про прийняте Виконкомом рішення №520 від 24.09.2025 та запропонував самовільно провести демонтаж малої архітектурної форми «вивіска» магазину одягу та взуття «ANDI».
Вважаючи таке рішення Виконкому протиправним, позивач звернулася з цим адміністративним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів і спрямований на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини регламентують норми Закону України «Про благоустрій населених пунктів» від 06.09.2005 №2807-IV (далі – Закон №2807) (в редакції, чинній станом на день виникнення спірних правовідносин).
Статтею 1 Закону №2807 визначено поняття благоустрій населених пунктів, відповідно до якого, ним є комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.
Частиною 1 ст. 20 Закону №2807 встановлено, що організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом.
Елементом (частинами) об`єктів благоустрою в розумінні ч. 1 ст. 21 Закону №2807 є, серед іншого, малі архітектурні форми.
Згідно з ч. 2 зазначеної статті, мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об`єкта благоустрою. До малих архітектурних форм належать, в тому числі вивіски.
Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил.
Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 №280/97-ВР (далі - Закон №280) відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.
Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону №280, сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
За приписами ч. 1 ст. 51 Закону №280 виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень
Відповідно до пп. 7 п. «а» ч. 1 ст. 30 Закону №280/97, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.
Статтею 34 Закону №2807 передбачено, що правила благоустрою території населеного пункту - нормативно-правовий акт, яким установлюються вимоги щодо благоустрою території населеного пункту.
Правила розробляються на підставі Типових правил благоустрою території населеного пункту для всіх сіл, селищ, міст і затверджуються відповідними органами місцевого самоврядування.
Правила включають: 1) порядок здійснення благоустрою та утримання територій об`єктів благоустрою; 2) вимоги до впорядкування територій підприємств, установ, організацій; 3) вимоги до утримання зелених насаджень на об`єктах благоустрою - територіях загального користування; 4) вимоги до утримання будівель і споруд інженерного захисту території; 5) вимоги до санітарного очищення території; 6) розміри меж прилеглої до підприємств, установ та організацій території у числовому значенні; 7) порядок розміщення малих архітектурних форм; 8) порядок здійснення самоврядного контролю у сфері благоустрою населених пунктів; 9) інші вимоги, передбачені цим та іншими законами.
Поряд з цим, ч. 3 зазначеної статті передбачено, що Правила не можуть передбачати обов`язок фізичних і юридичних осіб щодо отримання будь-яких дозволів, погоджень або інших документів дозвільного характеру, а також повноважень органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, підприємств, установ, організацій, утворених такими органами, видавати зазначені документи.
Перелік повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері благоустрою деталізовано ч. 2 ст. 10 Закону №2806, серед яких погодження розміщення об`єктів благоустрою відсутнє.
Згідно з нормами ст. 1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» від 06.09.2005 №2806-IV (далі – Закон №2806), документом дозвільного характеру є дозвіл, висновок, рішення, погодження, свідоцтво, інший документ, який дозвільний орган зобов`язаний видати суб`єкту господарювання у разі надання йому права на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності та/або без наявності якого суб`єкт господарювання не може проваджувати певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності.
Відповідно до ст. 4 Закон №2806, виключно законами, які регулюють відносини, пов`язані з одержанням документів дозвільного характеру, встановлюються: необхідність одержання документів дозвільного характеру та їх види; дозвільний орган, уповноважений видавати документ дозвільного характеру; платність або безоплатність видачі (переоформлення, видачі дубліката, анулювання) документа дозвільного характеру; строк видачі або надання письмового повідомлення про відмову у видачі документа дозвільного характеру; вичерпний перелік підстав для відмови у видачі, переоформленні, видачі дубліката, анулювання документа дозвільного характеру, строк дії документа дозвільного характеру або необмеженість строку дії такого документа.
Отже, підстави, умови та порядок надання документів дозвільного характеру визначається виключно законами. Дозвільною процедурою у розумінні Закону №2806 є, зокрема, погодження. 
До такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 березня 2020 року у справі №461/4489/16-а.
Оскаржене рішення про демонтаж вивіски на магазині «ANDI», що розміщена без правовстановлюючих документів органу місцевого самоврядування, обґрунтоване положеннями Закону №2806, ст. 30, 52 Закону №280, Правилами благоустрою міста Ужгорода та Тимчасовим Порядком демонтажу самовільно встановлених тимчасових споруд, об`єктів незавершеного будівництва та малих архітектурних форм на території міста Ужгород.
Проте як вже було встановлено вище вказані норми не можуть регулювати правовідносини, пов`язані з одержанням документів дозвільного характеру.
Окрім того, у поданому до суду відзиві представник відповідача правомірність прийнятого рішення аргументував допущеними позивачем порушеннями законодавства про рекламу та Порядку встановлення вивісок в місті Ужгороді.
Оцінюючи такі твердження Виконкому, суд зазначає наступне.
Закон України від 03.07.1996 № 270/96-ВР «Про рекламу» (далі - Закон №270) визначає засади рекламної діяльності в Україні, регулює відносини, що виникають у процесі виробництва, розповсюдження та споживання реклами.
В розумінні ст. 1 Закону №270 реклама – це інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару.
Зовнішня реклама – це реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях - рекламоносіях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг.
Рекламні засоби – це засоби, що використовуються для доведення реклами до її споживача.
Отже, реклама характеризується такими критеріями:
- має на меті сформувати чи підтримати обізнаність споживачів та їхній інтерес до особи, ідеї та/або товару;
- поширюється за грошову чи іншу винагороду або з метою самореклами, тобто має комерційний або промоційний характер;
- може бути представлена у формі прямої реклами, телепродажу, спонсорства, продакт-плейсмента;
- розміщується на відкритих територіях, на спеціальних конструкціях, зовнішніх поверхнях будівель, елементах вуличного обладнання чи над проїжджою частиною (зовнішня реклама) або всередині приміщень (будинків, споруд, кінотеатрів, театрів, під час спортивних заходів у закритих приміщеннях).
Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, наведеним у постанові 07 квітня 2025 року у справі №280/275/24.
Згідно із ч. 6 ст. 9 Закону №270, вивіска чи табличка з інформацією про зареєстроване найменування особи, комерційне (фірмове) найменування, торговельну марку, що правомірно використовується цією особою, належать цій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, що розміщена на внутрішній поверхні власного чи наданого у користування особі приміщення, на зовнішній поверхні будинку чи споруди не вище першого поверху або на поверсі, на якому розміщено власне чи надане у користування особі приміщення, біля входу до такого приміщення, не вважається рекламою.
Частиною 1 ст. 16 Закону №270 визначено, що розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Отже, саме нормами Закону №270 передбачено повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад надавати дозволи на розміщення об`єктів зовнішньої реклами.
Відносини, що виникають у зв`язку з розміщенням зовнішньої реклами у населених пунктах, та визначають порядок надання дозволів на розміщення такої реклами регулюють Типові правила розміщення зовнішньої реклами, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2003 року №2067 (далі – Типові правила).
У п. 2 Типових правил зазначено, що місце розташування рекламного засобу - площа зовнішньої поверхні будинку, споруди, елемента вуличного обладнання або відведеної території на відкритій місцевості у межах населеного пункту, що надається розповсюджувачу зовнішньої реклами в тимчасове користування власником або уповноваженим ним органом (особою).
В свою чергу вивіска чи табличка - елемент на будинку, будівлі або споруді з інформацією про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, що належать такій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, що розміщений на зовнішній поверхні будинку, будівлі або споруди не вище першого поверху або на поверсі, де розташовується власне чи надане у користування особі приміщення (крім, випадків, коли суб`єкту господарювання належить на праві власності або користування вся будівля або споруда), біля входу у таке приміщення, який не є рекламою.
Згідно з п. 3 Типових правил №2067, зовнішня реклама розміщується на підставі дозволів та у порядку, встановленому виконавчими органами сільських, селищних, міських рад відповідно до цих Правил.
Видача (відмова у видачі, переоформлення, видача дубліката, анулювання) дозволу на розміщення зовнішньої реклами здійснюється відповідно до Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності».
Позивач стверджує, що спірна вивіска з написом «ANDI» розміщена на фасаді будівлі за адресою: пр-т Свободи, буд. 40, м. Ужгород, Закарпатська область. Вказана обставина відповідачем не заперечується. Така вивіска носить інформаційний характер, не містить закликів купувати продукцію чи послуги позивача. 
Так, Верховний Суд у постановах від 11 листопада 2019 року у справі №323/1360/17, від 18 грудня 2019 року у справі №809/459/18 та від 25 березня 2020 року у справі №461/4489/16-а дійшов правового висновку про те, що інформація, розміщена на зовнішній поверхні будинку чи споруди не вище першого поверху або на поверсі, де знаходиться власне чи надане у користування особі приміщення, біля входу у таке приміщення, яка не містить закликів придбавати товар або послугу, що реалізується суб`єктом, не є рекламою у розумінні ч. 7 ст. 8 та ч. 6 ст. 9 Закону №270.
Інформація може бути визнана рекламою тоді, коли вона вказує на конкретну, індивідуально визначену особу, або на конкретний, індивідуально визначений товар, із зазначенням найменування, якісних показників, країни походження, виробника тощо (постанова Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі №323/809/17).
Отже, оскільки спірна вивіска не містять закликів до придбання конкретного товару чи формування інтересу щодо конкретної особи, не є інформацією, призначеною сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтересу щодо юридичної особи позивача чи конкретного товару (послуг), що поставляється /надається позивачем, суд вважає, що вона не є рекламою та не потребує спеціального дозволу на її розміщення.
При цьому суд відхиляє посилання представника відповідача на затверджений рішенням VІІ сесії Ужгородської міської ради VІ скликання №193 від 22.07.2011 Порядок встановлення вивісок в місті Ужгород, який передбачає обов`язок фізичних та юридичних осіб погоджувати технічних паспорт на виготовлену вивіску з органом місцевого самоврядування.
З цього приводу суд зазначає, що такий Порядок є актом органу місцевого самоврядування, тобто підзаконним нормативно-правовим актом, який встановлює додатковий обов`язок, що не передбачений законом.
Юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України.
Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. Пунктом 3 ч. 1 ст. 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України.
Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.
Отже, у випадку суперечності норм акта органу місцевого самоврядування нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.
З огляду на вищенаведене суд вважає протиправним рішення Виконкому від 24.09.2025 року №520 «Про демонтаж тимчасових споруд» в частині демонтажу самовільно встановленої малої архітектурної форми за адресою: просп. Свободи, 40. 
Таким чином, провівши правовий аналіз законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини крізь призму встановлених судом обставин справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Згідно вимог ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
З матеріалів справи вбачається, що позивач просить суд стягнути з відповідача судові витрати, у тому числі витрати на оплату правничої допомоги адвоката, у розмірі 25000,00 грн.
Згідно вимог ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в розумінні ч. 3 зазначеної статті належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Ч. 4 зазначеної статті встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з положеннями ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04, п. 269).
Так, на підтвердження понесених витрат на оплату послуг адвоката позивач долучила копію договору про надання професійної правничої допомоги від 04 листопада 2025 року, акту про надання професійної правничої допомоги від 07.11.2025 та платіжної інструкції №АХЕ88 від 07.11.2025.
Відповідно до умов договору про надання професійної правничої допомоги від 04 листопада 2025 року, клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати професійну правничу допомогу у справі за позовом клієнта до Виконкому про скасування в судовому порядку рішення від 24.09.2025 №520 «Про демонтаж тимчасових споруд» в частині демонтажу самовільно встановленої малої архітектурної форми за адресою: просп. Свободи, 40, а клієнт зобов`язується прийняти надані послуги та оплатити їх на умовах даного договору. 
Пунктом 4.1 договору передбачено, що ціна договору складається із гонорару, що є винагородою Адвокатського об`єднання за надання правничої допомоги.
Розмір гонорару не залежить від досягнення Адвокатського об`єднання позитивного результату, якого бажає клієнт, та складає 25000,00 грн. 
Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» №5076-VI від 05.07.2012 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу – це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Як вбачається з акту про надання професійної правничої допомоги від 07.11.2025 р., до вартості наданих послуг включено, в тому числі представництво та захист інтересів клієнта в суді будь-якої інстанції шляхом подання заяв/клопотань в електронній формі або в інший спосіб на вибір Адвокатського об`єднання; супровід справи в апеляційній та касаційній інстанціях з поданням всіх процесуальних документів та заяв по суті справи. 
Загальна вартість наданих послуг – 25000,00 грн.
За таких обставин, суд вважає, що заявлена позивачем до відшкодування за рахунок відповідача вартість витрат на професійну правничу допомогу включає послуги з надання професійної правничої допомоги також в судах апеляційної та касаційної інстанції, тому не може бути стягнути у повному обсязі за результатами розгляду справи в суді першої інстанції. 
Окрім того, суд вважає, що при вирішенні питання про стягнення на користь позивача судових витрат він зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку за критеріями реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи. 
Окрім того, Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).
Так, при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу суд враховує те, що ця адміністративна справа є справою незначної складності, обсяг складеного тексту по суті позову фактично складає 4 аркуші, з яких половина стосується цитування постанови Верховного Суду у подібних правовідносинах. Будь-яких інших заяв процесуального характеру в межах розгляду цієї справи адвокат не надавала. Тому заявлена до стягнення сума не відповідає критерію розумності її розміру у співвідношенні до складності справи та витраченого адвокатом часу.
З огляду на зазначене, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат у співвідношенні зі складністю справи, суд вважає, що на стадії розгляду справи судом першої інстанції стягненню з відповідача на користь ФОП ОСОБА_1 підлягає вартість витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 , РНОКПП – НОМЕР_1 ) до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради (місцезнаходження: пл. Поштова, буд. 3, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, код ЄДРПОУ – 04053699) про визнання протиправним та скасування рішення, - задовольнити повністю. 

2. Визнати протиправним та скасувати п. 2 рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 24.09.2025 року №520 «Про демонтаж тимчасових споруд» в частині демонтажу самовільно встановленої малої архітектурної форми (вивіски) за адресою: АДРЕСА_1 (Andi Одяг та взуття).

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Ужгородської міської ради (місцезнаходження: пл. Поштова, буд. 3, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, код ЄДРПОУ – 04053699) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 , РНОКПП – НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 2422,40 грн (Дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 коп.) та 5000,00 грн. (П`ять тисяч гривень 00 коп.) витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя	Р.О. Ващилін