КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ

Справа № 947/27762/25
Провадження № 2/947/365/26
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.03.2026 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого – судді Калініченко Л.В.
при секретарі Матвієвої А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі у залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою 
ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 
про визнання права власності на частку земельної ділянки 
в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя,
ВСТАНОВИВ:
Позивачка – ОСОБА_1 через представника – адвоката Пікуш Оксану Володимирівну 25.07.2025 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якій просить суд визнати за нею - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) право власності на  частку земельної ділянки, кадастровий номер 5110136900:33:008:0008, загальною площею 0,0288 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2646649851100.
В обґрунтування позову, представник позивачки посилається на те, що ОСОБА_1 з 10 травня 1981 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано на підставі рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 21.12.2022 року по справі №521/17484/22, яке набрало законної сили 23 січня 2023 року.
Сторона позивача зазначає, що 18 грудня 2002 року сторони в період шлюбу за спільні кошти подружжя придбали земельну ділянку, загальною площею 0,0288 га, розташовану на території АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки ВАС № 535214 від 18.12.2002 року.
На вказаній земельній ділянці, сторони в період шлюбу спільно побудували будинок АДРЕСА_2 , за наслідком чого на ім`я ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на частку даного будинку.
Також, сторона позивача зазначає, що після розірвання шлюбу між сторонами тривав спір щодо поділу між ними частки будинку АДРЕСА_2 , за наслідком розгляду якого рішенням Київського районного суду міста Одеси від 26.12.2024 року у справі №947/25537/23 визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/4 частину вказаного житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Однак, як зазначає представник позивача під час поділу вказаного житлового будинку, між сторонами не було вирішено питання щодо поділу земельної ділянки, кадастровий номер 5110136900:33:008:0008, загальною площею 0,0288 га, за адресою: АДРЕСА_1 , яка також є спільною сумісною власністю подружжя сторін, як колишнього подружжя, частки в якому кожного з них є рівними, а саме по .
Вказані обставини зумовили звернення позивачки до суду з цим позовом.
У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л. В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 18.08.2025 року вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по даній цивільній справі в порядку загального позовного провадження, призначено дату, час та місце проведення підготовчого судового засідання.
10.09.2025 року до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшла до суду заява про визнання позову.
06.10.2025 року до суду від представника позивача за наслідком подання відповідачем заяви про визнання позову надано до суду заяву щодо розподілу судових витрат.
У підготовчому судовому засіданні 08.12.2025 року представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Губська Х.Ю. заявила про не підтримання поданої відповідачем заяви про визнання позову та її не врахування, продовження розгляду справи по суті заявлених вимог. 
Відзив на позовну заяву сторона відповідача не надала. 
У підготовчому судовому засіданні 08.12.2025 року, сторони по справі та їх представники не заперечували проти закриття стадії підготовчого провадження у справі.
08.12.2025 року судом було ухвалено закрити стадію підготовчого провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
У судове засідання призначене на 30.03.2026 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином.
Однак, 30.03.2026 року від представників сторін по справі до суду надійшли: 
- від представника позивачки ОСОБА_1 – адвоката Черноморець Т.В. про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за його відсутності; 
- від представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Губської Х.Ю. про розгляд справи за її відсутності, у задоволенні позову просить суд відмовити;
- від представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Губської Х.Ю. також надійшли до суду письмові пояснення по справі, в яких остання зазначає, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Однак, як вказує представник відповідача відповідні вимоги не заявлені, позивачем не доведено порушення її прав, наявності спору взагалі, не надано доказів, що відповідач перешкоджає в добровільному та досудовому порядку здійснити спільної земельної ділянки, а надання сторонам у власність ідеальні долі у вигляді 1/2 частин земельної ділянки, без їх виділення в натурі, призведе в майбутньому до непорозумінь під час здійснення своїх правомочностей власника та нових судових спорів.
Приймаючи висловлене волевиявлення представників сторін по справі з розгляду справи за їх відсутності, судом було ухвалено здійснити розгляд справи в судовому засіданні 30.03.2026 року за відсутністю учасників справи.
Згідно з положеннями з ч.4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. 
Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши усі докази наявні в матеріалах справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає позов ОСОБА_1 підлягаючим задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони по справі: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 травня 1981 року, який розірвано на підставі рішення Малиновського районного суджу міста Одеси від 21.12.2022 року по справі №521/17484/22, яке набрало законної сили 23.01.2023 року.
В провадженні Київського районного суду міста Одеси на розгляді перебувала цивільна справа № 947/25537/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
За наслідком розгляду якої, 26.12.2024 року Київським районним судом міста Одеси було ухвалено рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя – задоволено. Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/4 частину будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 31372500.
Вказане рішення суду набрало законної сили 14.02.2025 року.
Вказаним рішення суду також встановлено, що: 
- 18 грудня 2002 року ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0288 гектарів.;
- в період з 2002 року по 2010 роки (більш точного періоду судом не встановлено), на придбаній земельній ділянці було збудовано триповерховий будинок;
- 26.10.2023 року (вих. № 31083/04-04) КП «Бюро технічної інвентаризації» ОМР надало відповідь про те, що станом на 31.12.2012 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 зареєстровано: частина за фізичною особою « ОСОБА_2 » на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 26.08.2010 року, НОМЕР_2 , реєстраційний запис зроблено 01.09.2010 року за реєстровим номером 44024 у реєстровій книзі 305 на сторінці 154; частина за фізичною особою « ОСОБА_4 » на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 26.08.2010 року, НОМЕР_3 , реєстраційний запис зроблено 01.09.2010 року за реєстровим номером 44024 у реєстровій книзі 305 на сторінці 154.;
- відповідно до свідоцтва про право власності на частини житлового будинку, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 26.08.2010 року, НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_2 об`єкт в цілому складається з будинку літера «А», загальною площею 571,9 м.кв, житлова площа 246,3 м.кв., відображеного у технічному паспорті від 12.01.2010 року.;
- судом встановлено, що частини житлового будинку під АДРЕСА_2 загальною площею 571,9 м.кв, житлова площа 246,3 м.кв, титульним власником якої є ОСОБА_2 збудований спільно учасниками по справі на земельній ділянці придбані сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Презумпція спільного майна подружжя, сторонами не спростована.
Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Приймаючи викладене, оскільки рішення Київського районного суду міста Одеси від 26.12.2024 року по справі №947/25537/23, набрало законної сили 14.02.2025 року, стосується тих самих сторін по справі що в цій справі, стосується питання щодо спору з поділу майна між ними, в силу приписів ч.4 ст. 82 ЦПК України, суд не піддає сумніву встановлені вказаним рішенням суду обставини та вищевикладені встановлені цим рішенням суду обставини додатковому доказуванню не підлягають.
Отже, є встановленим, що сторони по справі: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як подружжя що перебувало у зареєстрованому шлюбі з 10 травня 1981 року по 23.01.2023 року, за час у шлюбі набули у спільну сумісну власність частку житлового будинку АДРЕСА_2 , яке було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 26.08.2010 року, САЕ №068243, а іншим співвласником вказаного будинку з часткою був ОСОБА_4 .
Належна сторонам по справі на праві спільної сумісної власності подружжя частка житлового будинку АДРЕСА_2 , була предметом поділу спільного сумісна майна подружжя, за наслідком чого за ОСОБА_1 визнано право власності на частку житлового будинку АДРЕСА_2 .
Також судом встановлено, що в період перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18.12.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нефедовою Т.О., зареєстрованого в реєстрі за №1234, придбав земельну ділянку, площею 0,0288 га, розташовану на території АДРЕСА_1 .
02.01.2003 року головою Одеської міської ради народних депутатів, на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу земельної ділянки, видано на ім`я ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку, серії Р1 №467470, зареєстроване в книзі записів державних актів на право власності на землю, згідно з яким ОСОБА_2 належить на праві власності земельна ділянка, площею 0,0288 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, за адресою: АДРЕСА_1 .
У відповідності до інформаційної довідки з додатку «Реєстр нерухомості» від 14.07.2025 року вбачається, що на підставі вищевказаного державного акту на право власності на землю серії Р1 №467470 виданого 02.01.2003 року, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 0,0288 га, з кадастровим номером 5110136900:33:008:0008.
У відповідності до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за №НВ-9969981442025 від 08.07.2025 року, земельна ділянка за кадастровим номером 5110136900:33:008:0008, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої зазначено: 02.01 – Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
У відповідності до опису меж земельної ділянки, площею 0,0288 га, за адресою: АДРЕСА_1 , наявного у державному акті на право власності на землю серії Р1 №467470 виданого 02.01.2003 року та у вказаному витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за №НВ-9969981442025 від 08.07.2025 року, вказана земельна ділянка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 , за межами від від ОСОБА_5 , розташована поруч з земельною ділянкою ОСОБА_4 , а відтак співвласника житлового будинку АДРЕСА_2 , з часткою розміром , право власності якого на це майно встановлено у рішенні Київського районного суду міста Одеси від 26.12.2024 року по справі №947/25537/23.
Згідно з довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕДВУД-БУД» від 02.10.2025 року за №б/н, засвідчено, що відповідно до вимог Порядку проведення технічної інвентаризації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 р. № 488, згідно з даними проведення огляду об`єкта нерухомості, встановлено, що 1/2 частина житлового будинку, а саме приміщення: 2-1 - гараж, 2-2 - комора, 2-2а - сходова клітина, 2-3 - житлова, 2-4 - кухня, 2-5 - топкова, 2-6 - коридор, 2-7 - ванна, 2-8 - туалет, 2-9 - коридор,^-10 сходова клітина, 2-11 - вітальня, 2-12 - житлова, 2-13 - санвузол, 2-14 - коридор, 2-15 - туалет, 2-16 - кухня, 2-17 сходова клітина, 2-18 - вітальня, 2-19 - житлова, 2-20 - житлова, 2-21 - туалет, 2-22 санвузол, 2- 23 - житлова, за адресою: АДРЕСА_1 розташована на земельній ділянці: кадастровий номер: 5110136900:33:008:0008, загальною площею 0,0288 га, вид цільового призначення якої- для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування: АДРЕСА_1 . ОСОБА_6 перейменовано рішенням Одеської міської ради «Про перейменування (найменування) об`єктів топоніміки на території міста Одеси» від 24.04.2024 р. №2072-VIII.
На підставі вищевикладеного в цілому, судом встановлено, що ОСОБА_2 за час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 за відплатним договором купівлі-продажу придбано земельну ділянку, площею 0,0288 га, з кадастровим номером 5110136900:33:008:0008, за адресою: АДРЕСА_1 , яка має цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_2 .
Позивачка ОСОБА_1 з посиланням на те, що вказана земельна ділянка є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 , як колишнього подружжя, приймаючи рівність часток в цьому майні, звернулась до суду з цим позовом про визнання за нею права власності на частку в цьому майні.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України врегульовано, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 1 статті 36 СК України передбачено, що шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (ч. 1 ст. 21 СК України).
Державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства (ч.1 ст. 27 СК України).
Момент припинення шлюбу у разі його розірвання визначений у статті 114 СК України, згідно з якою у разі розірвання шлюбу державним органом реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. (частина перша статті 57 СК України).
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).
Спільною сумісною власністю є спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них, що визначено ч. 1 ст. 368 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року №554/8023/15-ц зазначала висновок, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц).
Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Даний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), а також застосований Верховним Судом у постанові від 28 серпня 2024 року по справі №478/1133/23.
Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2022 року у справі № 495/6578/17 (провадження № 61-17462св21)).
Даний висновок знайшов своє підтвердження у постанові від 06 грудня 2023 року у справі № 359/9533/18 (провадження № 61-11772св23, в якій Верховний Суд дійшов до висновку, що якщо майно придбане подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком у період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Частиною першою ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Частинами першою та другою ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).
Зі змісту п.п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга ст.71 СК України), або ж реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга ст.364 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 (провадження № 61-5919сво22) вказано, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна».
У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (див. пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-12274св21) зазначено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).
Судом також враховується, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц (провадження №14-22цс20) зазначила, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна. Для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідними. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.
Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. 
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Приймаючи вищевказані норми законодавства, оцінюючи надані до суду докази, судом встановлено, що сторонами в період перебування у шлюбі придбане нерухоме майно – земельна ділянка, площею 0,0288 га, з кадастровим номером 5110136900:33:008:0008, за адресою: АДРЕСА_1 , яка має цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_2 .
Під час розгляду справи, відповідачем не спростовувався факт належності вказаної земельної ділянки до спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як колишнього подружжя, за наслідком чого, в силу презумпції спільного сумісного майна подружжя, суд вважає обґрунтованими доводи позивача, що зазначена земельні ділянка належить до спільного сумісного майна сторін по справі, як колишнього подружжя.
Жодної зі сторін по справі під час розгляду справи не заявлялось вимог щодо відступу від рівності часток у вказаній спірній земельній ділянці, належній на праві спільної сумісної власності сторін по справі, та не спростовувалось ці обставини.
На підставі вищевикладеного, в силу приписів статті 70 СК України, суд вважає, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у належному на праві спільної сумісної власності нерухомому майні – земельній ділянці, площею 0,0288 га, з кадастровим номером 5110136900:33:008:0008, за адресою: АДРЕСА_1 , яка має цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), є рівними та становлять по за кожним.
Щодо доводів сторони відповідача зазначених в якості обґрунтувань підстав для відмови у задоволенні позову про не доведення порушення позивачем її прав, наявності спору взагалі, не надано доказів, що відповідач перешкоджає в добровільному та досудовому порядку здійснити спільної земельної ділянки, недоцільність поділу майна у заявлений спосіб без реального його поділу в натурі, суд вважає необґрунтованими та безпідставними.
Суд зазначає, що право на звернення до суду гарантовано Конституцією України.
Відповідно до частиною першою ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Приймаючи позицію сторони відповідача щодо незгоди з заявленими позивачем вимогами, відсутність між сторонами врегульованого питання з приводу поділу між ними спірної земельної ділянки належної на праві спільної сумісної власності сторін, як колишнього подружжя, суд вважає підтвердженим виникнення між сторонами у справі спору з даного питання, за наслідком чого позивачка звернулась до суду з цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Також, враховуючи, що у даній справі жодною зі сторін не заявлялось вимог про виділення в натурі частки співвласника спірної земельної ділянки зі спільної власності, а у відповідності до приписів статті 13 ЦПК України, судом здійснюється розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, суд вважає відсутніми підстави для розгляду питання з приводу поділу спірної земельної ділянки з виділенням часток кожного зі співвласників в натурі, відповідно до встановлених часток кожного зі сторін по справі в цьому майні.
Крім того, судом також враховується, що Верховний Суд у постанові від 20 березня 2024 року у справі № 569/4484/22 дійшов висновку про те, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (ст. 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (ст. 71 СК України). При цьому, не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18).
Ухвалюючи рішення суду в даній справі судом враховується, що відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими, підлягаючими задоволенню, за наслідком чого наявні підстави для визнання за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , в порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя, право власності на частку земельної ділянки, площею 0,0288 га, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з кадастровим номером: 5110136900:33:008:0008, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з ч.1, 2. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
З урахуванням задоволення позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесенні останньої судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3170,00 грн.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1-18, 76-89, 141, 240, 263-266, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
Позов  ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 ), про визнання права власності на частку земельної ділянки в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя – задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на частку земельної ділянки, площею 0,0288 га, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з кадастровим номером: 5110136900:33:008:0008, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору в сумі 3170 (три тисячі сто сімдесят) гривень 00 копійок.
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 06.04.2026 року.

Головуючий       Л. В. Калініченко