Справа № 490/7373/17
н\п 2/490/2042/2026

Центральний районний суд м. Миколаєва

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2026 року    м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Рябой Д.В., представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Бараненка Д.В., відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Скорик Максим Олександрович та приватний нотаріус Новоодеського районного нотаріального округу Філіпенко Денис Вадимович,
ВСТАНОВИВ:

29.08.2017 року ОСОБА_1 звернулася до Центрального районного суду м.Миколаєва з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Скорик Максим Олександрович та приватний нотаріус Новоодеського районного нотаріального округу Філіпенко Денис Вадимович.
В обгрунтування позовних вимог зазначила наступне.
ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2006 р., належить квартира АДРЕСА_1 . 
В серпні 2015 р. позивачці стало відомо, що між ОСОБА_4 , яка начебто діяла від її імені на підставі довіреності, та ОСОБА_3 , 03.08.2015 р. укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири. Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Скорик М.О. і вчинений від імені продавця (тобто, від імені самої позивачки) на підставі довіреності від 17.07.2015 р., начебто посвідченої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко Д.В. За даним договором ОСОБА_4 від імені позивача передала покупцю ОСОБА_3 , у власність квартиру АДРЕСА_1 . Тобто, предметом договору була квартира, яка належить позивачу.
Однак, ОСОБА_1 стверджує, що з ОСОБА_3 ніколи договору купівлі-продажу не укладала, ОСОБА_4 на укладення договору щодо продажу квартири не уповноважувала, довіреностей не підписувала. Оригінали документів договір купівлі-продажу квартири від 26.12.2006 р., технічний паспорт тощо, завжди знаходилися у ОСОБА_1 і стороннім особам ніколи не передавалися. 
В зв`язку з цим, ОСОБА_1 , 19.08.2015 р., звернулася до Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області із заявою про заволодіння квартирою АДРЕСА_1 шляхом шахрайства.
Про те, що квартира АДРЕСА_2 продана, а власником є незнайома їй особа, ОСОБА_3 , позивачка дізналася лише від свого сина, ОСОБА_5 , який здавав спірну квартиру в оренду, а 19.08.2015 р. прийшовши до квартири помітив, що в ній перебувають незнайомі йому люди, які представилися власниками квартири, яку нібито придбали 03.08.2015 р. та надали документи, які на їх думку посвідчували їх право власності.
Позивачка також зазначає, що Довіреність від 17.07.2015 р. на підставі, якої ОСОБА_4 діяла від імені ОСОБА_1 , останньою ніколи не підписувалась і тому є недійсною. 
Належна позивачці на праві власності квартира АДРЕСА_1 , вибула з її володіння поза її волею. Це є порушенням норм діючого законодавства та унеможливлює настання правових наслідків на які розраховували відповідачі при укладанні цього недійсного правочину. 
Таким чином, позивачка вважає, що договір купівлі-продажу від 03.08.2015 р. квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Скорик М.О. за реєєстраційний № 872 є недійсним.
09.10.2017 року ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. відкрито провадження у справі.
05.04.2018 року від приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Скорика М.О. надійшли пояснення, в яких вказав, що 03.08.2015 р. ним був посвідчений Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за реєстровим № 872, який укладений між ОСОБА_4 , діючої від імени ОСОБА_1 на підставі довіреності («Продавця») і ОСОБА_3 («Покупця»). Квартира, яка була предметом Договору належала ОСОБА_1 на підставі дублікату договору купівлі-продажу квартири, виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яновською С.О. від 17 липня 2015 року за реєстровим № 798, замість втраченого договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яновською С.О. від 26 грудня 2006 року за реєстровим № Д-222. При укладенні спірного Договору купівлі-продажу від 03.08.2015 р. ОСОБА_4 діяла від імені власника квартири ОСОБА_1 , на підставі довіреності від 17.07.2015 р., за реєстровим № 814, яка була посвідчена приватним нотаріусом Новоодеського районного нотаріального округу Миколаївської області Філіпенко Д.В., якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 продати, передати в іпотеку будь-якій банківській установі належній їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 .
Також, нотаріус Скорик М.О. просив розглядати справу за його відсутністю та прийняти рішення по справі на розсуд суду.
На підставі розпорядження в.о. керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва від 19.01.2021 року №22 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.01.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Черенкову Н.П.
Справу передано судді Черенковій Н.П. 25.01.2021 року .
Ухвалою від 25.01.2021 року суддею Черенковою Н.П. цивільну справу прийнято до свого провадження, ухвалено про розгляд справи в порядку загального провадження, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 13.04.2021 року витребувано у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Скорик Максима Олександровича договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованим 03.08.2015 року за реєстраційним номером 872, а також документи на підставі яких даний договір посвідчений; витребувати у приватного нотаріуса Новоодеського районного нотаріального округу Миколаївської області Філіпенко Дениса Вадимовича належним чином завірені копії документів наданих ОСОБА_1 та документів, які містять її підпис, а саме: заяви, журнали, довіреності підписані нею під час оформлення довіреності № 814 від 17.07.2015 року; витребувати у Центрального відділу поліції Головного управління національної поліції в Миколаївській області матеріали кримінального провадження, відкритого на підставі заяви ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про шахрайські дії; закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті.
19.05.2021 року від приватного нотаріуса Новоодеського районного нотаріального округу Миколаївської області Філіпенка Д.В., на електронну адресу суду, на виконання вимог ухвали від 13.04.2021 року надійшли фотокопії витягу про реєстрацію в єдиному реєстрі довіреностей, паспорту ОСОБА_1 та Довіренності № 814 від 17.07.2015 року.
01.06.2021 року вищевказані документи надійшли від приватного нотаріуса Новоодеського районного нотаріального округу Миколаївської області Філіпенка Д.В. до суду поштою.
24.05.2021 року від приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Скорика М.О., на виконання вимог ухвали суду від 13.04.2021 року, надійшли копії витребуваних судом документів.
Ухвалою суду від 08.11.2021 року заяву адвоката Марченко В.І., який діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, треті особи: Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Скорик Максим Олександрович, приватний нотаріус Новоодеського районного нотаріального округу Філіпенко Денис Вадимович задоволено частково. Постановлено накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 10.07.2023 року було витребувано у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Скорика Максима Олександровича належним чином завірену копію договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованим 03.08.2015 року за реєстраційним номером 872, укладеного між ОСОБА_4 , яка діяла від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також документів, на підставі яких здійснювалося нотаріальне посвідчення даного договору купівлі-продажу та державної реєстрації прав та їх обтяжень за №23363561 від 03.08.2015 р.; витребувано у приватного нотаріуса Новоодеського районного нотаріального округу Миколаївської області Філіпенко Дениса Вадимовича належним чином завірені копії документів наданих ОСОБА_1 та документів, які містять її підпис, а саме: заяви, журнали, довіреності підписані нею під час оформлення довіреності № 814 від 17.07.2015 року.
01.09.2023 року від приватного нотаріуса Новоодеського районного нотаріального округу Миколаївської області Філіпенка Д.В., на виконання вимог ухвали від 10.07.2023 року надійшли фотокопії витягу про реєстрацію в єдиному реєстрі довіреностей, паспорту ОСОБА_1 та Довіренності № 814 від 17.07.2015 року
26.09.2023 року від приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Скорика М.О., на виконання вимог ухвали суду від 10.07.2023 року, надійшли копії витребуваних судом документів.
03.07.2025 року від представника позивачки – адвоката Бараненка Д.В. надійшла заява про зміну предмету позову (зміна позовних вимог) та про повернення до підготовчої стадії розгляду справи.
Розпорядженням керівника апарату суду від 03.02.2026 року було призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з поданням суддею Черенковою Н.П. заяви про відставку та відрахування її зі штату суду.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.02.2026 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.
04.02.2025року матеріали справи передано судді Саламатіну О.В.
Ухвалою судді від 05.02.2026 року постановлено прийняти до свого провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, треті особи - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Скорик Максим олександрович, приватний нотаріус Новоодеського районного нотаріального округу Філіпенко Денис Вадимович. Розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Проведення підготовчого засідання призначити на 24.02.2026 року на 12:00 годин.
У підготовчому засіданні 24.02.2026 року відповідачка ОСОБА_3 заявила про визнання позову, про що нею подано письмову заяву.
Представник позивачки - адвокат Бараненко Д.В. в підготовчому засіданні 24.02.2026 року просив заяву про зміну предмету позову (позовних вимог), подану ним 03.07.2025 року залишити без розгляду, також наполгав на задоволенні позову з первісними вимогами та заявив усне клопотання про скасування заходів забезпечення позову вжитих судом.
Протокольною ухвалою суду від 24.02.2026 року заяву про зміну предмету позову (позовних вимог), подану стороною позивачки 03.07.2025 року залишено без розгляду.
Ухвалою суду від 24.02.2026 року постановлено прийняти відмову представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Бараненка Д.В. від позовних вимог до відповідачки ОСОБА_4 та провадження у справі в цій частині закрити.
Також, ухвалою суду від 24.02.2026 року постановлено клопотання представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Бараненка Д.В. про залучення до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_2 , задовольнити та залучити до участі в справі №490/7373/17 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Скорик Максим Олександрович та приватний нотаріус Новоодеського районного нотаріального округу Філіпенко Денис Вадимович, співвідповідача ОСОБА_2  ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповідачка ОСОБА_3 в підготовче засідання 06.03.2026 року не з`явилася, 02.03.2026 року надала заяву про розгляд справи без її участі, свою позицію щодо визнання позовних вимог, висловлену у судовому засіданні 24.02.2026 року підтримала.
В підготовчому засіданні 06.03.2026 року відповідач ОСОБА_2 підтримав свою заяву про визнання позову від 01.03.2026 року та заявив що позов визнає, наслідки визнання позову усвідомлює.
В підготовче засідання 06.03.2026 року треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Скорик Максим Олександрович та приватний нотаріус Новоодеського районного нотаріального округу Філіпенко Денис Вадимович не з`явилися, в матеріалах справи містяться заяви про розгляд справи без їх участі.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та перевіривши всі аргументи сторін викладені ними в документах по суті справи та докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Встановлено, що визнання відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
Так, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири № Д-222 від 26.12.2006 р., посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яновською С.О., належить квартира АДРЕСА_1 .
17.07.2015 року приватним нотаріусом Новоодеського районного нотаріального округу Миколаївської області Філіпенко Д.В. посвідчено довіреність, яка зареєстрована в реєстрі за № 814, згідно якої ОСОБА_1 уповноважує ОСОБА_4 продати, передати в іпотеку будь-якій банківській установі належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , на умовах, які їй попередньо відомі з договору доручення, а також бути її представником з усіх питань, пов`язаних з оформленням договору купівлі-продажу/іпотечного договору квартири.
Як вбачається з наданих приватним нотаріусом Новоодеського районного нотаріального округу Миколаївської області Філіпенко Д.В. документів, вищевказана довіренність була посвідчена на підставі паспорту громадянина України ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , виданого 24 січня 2012 року Центральним РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області та картки фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 , видану 18.06.2002 року ДПІ у Центральному районі м.Миколаєва, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 .
03 серпня 2015 року, на підставі довіреності №814 від 17.07.2015 року, ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_3 . Договір купівлі-продажу № 872 від 03.08.2015 р., посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Скориком М.О., за яким ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_4 , продала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .
При цьому, як вбачається з наданих приватним нотаріусом Скориком М.О. документів, на підставі яких посвідчено вищевказаний договір купівлі-продажу №872, на підтвердження права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_3 , ОСОБА_4 надано нотаріусу дублікат договору купівлі-продажу квартири №Д-222 від 26.12.2006 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , який виданий ОСОБА_4 17.07.2015 року приватним нотаріусом Миколаївського МНО Яновською С.О. замість втраченого Договору купівлі-продажу №Д-222 від 26.12.2006 року.
Факт втрати вищевказаного договору купівлі-продажу №Д-222 від 26.12.2006 року ОСОБА_1 заперечується, в підтвердження чого нею додано до позову копію оригіналу вказаного договору.
Як вбачається з доданих до позовної заяви доказів, ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог надано свій паспорт громадянки України серії НОМЕР_4 , виданий 20.10.1998 року Баштанським РВ УМВС України в Миколаївській області та довідку про присвоєння ідентифікаційного номера НОМЕР_3 , видану 28.11.2001 року ДПІ у Баштанському районі.
Судом у сукупності досліджено копію паспорту громадянки України серії НОМЕР_4 , яку надано позивачкою та копію паспорту громадянки України серії НОМЕР_2 , яку надано ОСОБА_4 приватному нотаріусу Новоодеського районного нотаріального округу Миколаївської області Філіпенко Д.В. для посвідчення довіреності №814 від 17.07.2015 року.
Відповідно до п. 13, 15 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою ВРУ від 26.06.1992 р., для одержання паспорта громадянин подає: заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України; свідоцтво про народження; дві фотокартки розміром 35х45 мм; у необхідних випадках - документи, що підтверджують громадянство України. Для вклеювання до паспорта нових фотокарток при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку подаються паспорт і дві фотокартки зазначеного розміру.
Згідно з п. 8 Інструкції щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженої наказом МВС України від 17.08.1994 р. №316, фотокартки для паспортів повинні бути однаковими (виготовленими з одного негатива), із зображенням обличчя виключно анфас, без головного вбрання, виготовленими на тонкому білому глянцевому або кольоровому фотопапері.
Як випливає із досліджених копій документів, що наявні в матеріалах справи, у копії паспорта громадянки України ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , яку надано ОСОБА_4 приватному нотаріусу Філіпенку Д.В. при посвідчені довіреності №814 від 17.07.2015 року, вклеєна фотокартка не є ідентичною із фотокарткою ОСОБА_1 , яка вклеєна у паспорті громадянки України серії НОМЕР_4 , копію якого надано самою позивачкою, а також містяться відмінності у даті видачі цих паспортів та органів що їх видали. 
Крім того, судом досліджено, що у копії паспорта громадянки України серії НОМЕР_2 , яку надано Кельм І.Р. приватному нотаріусу при посвідчені довіреності №814 від 17.07.2015 року, не міститься вклеєна фотокартка ОСОБА_1 у зв`язку з досягненням нею 45 років.
Також, суд зазначає, що при оформлені оспорюваного Договору купівлі-продажу 872 від 03.08.2015 року нотаріусу Скорику М.О. ОСОБА_4 надано копію паспорту громадянки України ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , в якому вже вклеєна інша фотокартка ОСОБА_1 , ніж в паспорті громадянки України ОСОБА_1 теж серії НОМЕР_2 , яку надано ОСОБА_4 приватному нотаріусу Філіпенку Д.В. при посвідчені довіреності №814 від 17.07.2015 року.
Крім того, згідно відповіді Центрального відділу міста Миколаєва УДМС у Миколаївській області на адвокатський запит, наданої до суду адвокатом Бараненко Д.В., паспорт громадянина України серії № НОМЕР_2 належить іншій особі. Відповідно до відомостей підсистеми «Недійсні документи» Єдиної інформаційно-аналітичної системи Управління міграційної політики, паспорт серії НОМЕР_2 обліковується як недійсний у зв`язку з втратою.
Також, судом встановлено, що позивачці було присвоєно ідентифікаційний номер НОМЕР_3 з видачою 28.11.2001 р., що підтверджується наданою ОСОБА_1 копією Довідки про присвоєння ідентифікаційного номера. Однак, у копії картки платника податків, яка надана Кельм І.Р. приватному нотаріусу при посвідчені довіреності №814 від 17.07.2015 року, вказано, що її видано 18.06.2002 р.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту порушеного права визначені частиною другою статті 16 ЦК України, зокрема, визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Так, відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 321 ЦК України, встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Отже, правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Таким чином, наявність волевиявлення особи має бути обов`язкова, особа має бажати настання правових наслідків за укладеним договором, набувати права та обов`язки, що витікають із умов договору.
В приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.
У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи, шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. 
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Отже, вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі при умові, що такий правочин укладався і він існує.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (статті 204 ЦК України).
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (див. пункт 53 постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 лютого 2021 року у справі№ 904/2979/20, постанови Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16).
Частинами першою, другою статті 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
За пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Главою 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів.
Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).
Частинами першою та другою статті 238 ЦК України встановлено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.
Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).
Згідно з частинами першою та третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. При цьому здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18.
За своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16.
Відповідно до частини першої статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.
Згідно з частиною першою статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.
Відповідно до положень статей 1003, 1004, 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. До обов`язків повіреного відноситься: повідомлення довірителю на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов`язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що довіреність №814 від 17.07.2015 року, посвідчена приватним нотаріусом Новоодеського районного нотаріального округу Миколаївської області Філіпенком Д.В. на підставі недійсного паспорту, тобто вказана довіреність була виготовлена на нотаріальному бланку НАК460191 без фактичного волевиявлення позивачки на це.
Крім того, відповідно до п.п.4.2. п. 4 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 р. № 296/5, при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо правовстановлюючий документ оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. 
Так, згідно заяви ОСОБА_4 , наданої від імені ОСОБА_1 приватному нотаріусу Скорику М.О. при посвідченні оспорюваного договору купівлі-продажу від 03.08.2015 року, ОСОБА_4 вказала, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності, оскільки на момент набуття вищевказаної квартири в шлюбі вона не перебувала та ні з ким не проживала однією сім`єю без укладення шлюбу.
Разом з тим, як вбачається в паспорті громадянки України ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 , який наданий позивачкою, міститься штамп про реєстрацію в 1982 року шлюбу з ОСОБА_7 .
Дані про те, що шлюб розірваний на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу матеріали справи не містять.
З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 03.08.2015 р. між ОСОБА_4 , яка діяла від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності №814 від 17.07.2015 року, посвідчена приватним нотаріусом Новоодеського районного нотаріального округу Миколаївської області Філіпенком Д.В., та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Скориком М.О. та зареєстрований в реєстрі за №872, на підставі недійсних документів, а тому договір суперечить чинному законодавству України та порушує право власності позивачки.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України (ч.1 ст. 215 ЦК України).
Стаття 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Враховуючи, що позивачка довела належними та допустимими доказами, що вона не уповноважувала ОСОБА_4 на укладення від її імені Договір купівлі-продажу квартири від 03.08.2015 р. №872, а отже, було відсутнє її волевиявлення на відчуження квартири, а також беручи до уваги визнання відповідачами позовних вимог в повному обсязі, суд доходить до висновку, що спірний Договір підлягає визнанню недійсним.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, з урахуванням балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи позови у межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").
Частиною 7 ст. 158 ЦПК України передбачено, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, застосовані відповідно до ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.11.2021 року після набранням рішення законної сили.
Керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 158, 259, 263-265, 268, 273, 289, 352-355 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Скорик Максим Олександрович та приватний нотаріус Новоодеського районного нотаріального округу Філіпенко Денис Вадимович - задовольнити.
Визнати Договір купівлі-продажу від 03 серпня 2015 року квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Скориком Максимом Олександровичем, за реєєстраційним №872 - недійсним.
Скасувати заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2021 року у вигляді арешту на нерухоме майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 , після набрання рішенням законної сили.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Суддя Саламатін О.В.