Справа № 276/2150/25
Провадження по справі №2/276/134/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 березня 2026 року селище Хорошів
Хорошівський районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді Збаражського А.М.,
за участю секретаря судового засідання Ігнатенко О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засідання в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
в с т а н о в и в:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» (надалі в тексті - ТОВ «Юніт Капітал») звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 159837986 від 23.10.2023 у розмірі 58 344,48 грн, що складається із зборгованості по тілу кредиту - 12 400,00 грн та заборгованості за відсотками 45 944,48 грн, а також стягнути понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23.10.2023 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем укладено кредитний договір № 159837986 у формі електронного документа з використанням електронного підпису на суму 12 400,00 грн. Згідно з умовами кредитного договору кредитор належним чином виконав свої зобов`язання та надав відповідачу кошти у сумі 12 400,00 шляхом перерахування через банк-провайдер. Факт надання грошових коштів підтверджується відповідним платіжним дорученням. Отже, кредитор свої зобов`язання надати грошові кошти виконав у повному обсязі, проте, відповідач не повернув суму кредиту, не сплатив відсотки та має заборгованість у сумі 61261,69 гривень.
28.11.2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали договір факторингу №28/1118-01, на підставі якого, з урахуванням додаткових угод, до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги до відповідача.
31.07.2024 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №31/0724-01, на підставі якого, до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача. 
14.03.2025 між ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» та позивачем укладено договір факторингу № 140325-У відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором
ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивач не здійснювали нарахувань за кредитним договором. Станом на дату подання позовної заяви на рахунки позивача не надходило жодного платежу на погашення заборгованості відповідача за кредитним договором.
У зв`язку з цим, позивач ТОВ «Юніт Капітал» звернулося до суду з даним позовом.
Ухвалою Хорошівського районного суду Житомирської області від 16.12.2025 відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
20.12.2025 відповідачем подано відзив на позовну заяву, за змістом якого останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначено, що позивачем не доведено факту укладення сторонами договору від 23.10.2023 року № 159837986, , що в свою чергу, свідчить про те, що сторонами не було погоджено розмір та умови надання і повернення грошових коштів, а також сплати процентів та відповідальність за несвоєчасне виконання зобов`язань. Щодо відступлення права вимоги на підставі договору факторингу N 28/1118-01 від 28.11.2018, то наданий позивачем витяг з реєстру відступлення прав вимог від ТОВ “Манівео швидка фінансова допомога” до ТОВ “Таліон Плюс” не містить підписів сторін, що укладали вказаний договір факторингу, а тому не може свідчити про відступлення права вимоги. Окрім того, відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав. Однак, кредитний договір нібито був укладений 23.10.2023, тобто майже через п`ять років після укладення договору факторингу, що є взаємовиключним, оскільки договір факторингу права вимоги є похідний від кредитного договору, а отже не може бути укладеним раніше кредитного договору, за яким переходить право вимоги. Також у відзиві вказано, що кінцева дата повернення кредиту — 22.11.2028, проте, докази направлення та отримання відповідачем повідомлення-вимоги позивача про дострокове повернення кредиту суду не подані. Вказана обставина є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
23.12.2025 позивачем подано до суду відповідь на відзив, де зазначено, що при заповненні заявки на кредит відповідач особисто обрав для себе суму кредиту, строк кредитування та мав змогу ознайомитися з умовами договору перед його підписанням. Договір про надання кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між первісним кредитором та відповідачем не був би укладений. Одноразовий персональний ідентифікатор - YBEZ-3294 направлено Відповідачу 23.10.2023 о 12:08:47 год. на номер мобільного телефону, вказаний ним в Заявці на отримання грошових коштів – НОМЕР_1 , одноразовий персональний ідентифікатор введено відповідачем у відповідне поле в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства 23.10.2023 о 12:09:25. Окрім того, на переконання позивача, безпідставними є посилання відповідача на те, що кінцевою датою повернення кредиту є 22.11.2028, а позивачем не дотримано процедуру досудового врегулювання спору. Так, у п. 10.3.3 Договору чітко зазначено: «Заходи досудового врегулювання спорів не є обов`язковими перед поданням позову до суду. Непроведення Сторонами заходів досудового врегулювання не позбавляє права Кредитодавця на подачу позову до суду». Щодо переходу права вимоги за кредитним договором, то позивач зазначив, що з урахуванням визначених строків дії договору від 28.11.2018 та додаткових угод до нього, його виконання здійснювалось не одномоментно, а протягом всього часу його дії, з 28.11.2018 по 31.12.2024.
27.12.2025 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив з наступними доводами. У матеріалах справи відсутні: оферта на укладення кредитного договору, акцепт оферти на укладення кредитного договору, відсутня інформація щодо того, чи проходила особа яка нібито укладала кредитний договір ідентифікацію, як це передбачено чинним законодавством, відсутні докази проведення такої ідентифікації, відсутня відповідь особи яка нібито проходила ідентифікацію про прийняття пропозиції (акцепт), відсутнє підтвердження вчинення електронного правочину, яке повинен був отримати позичальник, при укладанні договору. Матеріали судової справи взагалі не містять жодного доказу, що укладення договору від 23.10.2023 року № 159837986 відбувалось в порядку визначеному чинним законодавством. Окрім того, належними доказами, які підтверджують перерахування відповідачу певної суми можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Також, відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав.
30.12.2025 позивачем надано додаткові письмові пояснення щодо обґрунтованості позовних вимог.
Представник позивача у судове засідання не прибув, в позовній заяві просив провести розгляд цивільної справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.
Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені у встановленому порядку, клопотань про відкладення засідання не заявили.
Суд на підставі ст. 223 ЦПК України ухвалив провести судовий розгляд без участі відповідача та представників сторін.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України.
Розглянувши справу, оцінивши доводи сторін, а також докази на їх підтвердження, суд дійшов таких висновків.
Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК Україниналежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.
Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів.
Згідно з положеннями частин першої, другої статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Статтями 1046-1047 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).
Нормою ст. 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах.
Пунктами 5-7 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем.
Стаття 11 вказаного Закону передбачає порядок укладення електронного договору.
Так, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору шляхом перенаправлення (відсилання) до них.
Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту.
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із ст. 64 ЦПК України.
За змістом ст. 12 цього Закону якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Щодо укладення кредитного договору
Згідно з договором кредитної лінії №159837986 від 23.10.2023 (надалі – Договір), сторонами якого є ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (кредитодавець) та ОСОБА_2 (позичальник), кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту на суму 12400 гривень 00 копійок на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (а.сп.37-46).
Пунктом 1.1.17. Договору визначено, що одноразовий ідентифікатор – алфавітно-цифрова послідовність, яку отримує Позичальник приймаючи пропозицію (Оферту) Кредитодавця та погоджуючись з Правилами та умовами Договору в Особистому кабінеті та, яка відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», використовується з метою підписання пропозиції (Оферти) та Договору. Кредитодавець передає Одноразовий ідентифікатор Позичальнику одним або декількома засобами зв`язку, вказаними під час реєстрації в Інформаційно-комунікаційній системі, в тому числі, але не виключно, шляхом направлення йому СМС-повідомлення на його номер телефону та/або відправки повідомлення в Месенджер, авторизація в якому пройдена за допомогою номеру телефону Позичальника, та/або відправки електронного листа на електронну пошту, вказану при реєстрації в ІКС, та/або відправки в Особистий кабінет Позичальника.
У розділі 4 вказаного Договору узгоджено Порядок укладення договору та створення електронного підпису сторонами. Зокрема, за результатами заповнення Заявки Позичальник вказує реквізити Платіжної картки, яка випущена для управління відкритого на його ім`я рахунком, на який він бажає отримати Кредит (п.4.5 Договору). На підставі даних, зазначених у первинній Заявці, Інформаційно-комунікаційна система Кредитодавця здійснила ідентифікацію Позичальника та формувала його Особистий кабінет. Особистий кабінет створюється під час подачі Заявки на перший Кредит (п.4.6 Договору). 
Позичальник з використанням Комунікаційного ресурсу Кредитодавця в Особистому кабінеті перейшов до ознайомлення з Офертою, яка містить в собі Паспорт Кредиту та проект Договору. Також Оферта у вигляді електронного документа відправлена на електронну пошту Позичальника. Одночасно ІКС Кредитодавця згенеровано Одноразові ідентифікатори для підтвердження ознайомлення з Паспортом Кредиту та для акцептування умов Договору, які направлено Позичальнику в СМС-повідомлені та/або в повідомлені в Месенджер та/або в електронному листі на електронну пошту та/або в Особистому кабінеті (п.4.10.5 Договору).
Згідно з п. 4.10.7. Договору Позичальник ознайомившись з усіма істотними умовами Оферти надав згоду (акцепт) на укладення Договору шляхом направлення повідомлення Кредитодавцю, яке підписано відповідно до абзацу 2 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а саме: шляхом введення у спеціальному полі під Офертою, яка містить усі істотні умови Договору, Одноразового ідентифікатора, який відповідає вимогам п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», та натиснення іконки «відправити/підписати». Вказана іконка стає активною лише після отримання та введення Одноразового ідентифікатора для підписання Договору та Одноразового ідентифікатора для підписання Паспорту Кредиту. Після підпису Електронного повідомлення Позичальником, зазначене повідомлення надійшло в Інформаційно-комунікаційну систему Кредитодавця, відповідно з цього моменту Кредитодавець повідомлений про те, що Позичальник надав згоду (акцептував) на пропозицію (Оферту) Кредитодавця щодо укладання Договору. Моментом підписання цього Договору є використання його Сторонами електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Підписанням Договору зі сторони Кредитодавця є формування на дання на ознайомлення Позичальнику Оферти, а також генерація та направлення Позичальнику Одноразового ідентифікатора. Підписанням Договору зі сторони Позичальника є направлення Позичальником повідомлення, що містить Одноразовий ідентифікатор отриманий від Кредитодавця, через Особистий кабінет.
Кредитодавець надає перший транш за договором в сумі 12400 гривень 00 копійок 23.10.2023 (п.2.3 Договору). 
Кожен окремий Транш за цим Договором надається Позичальнику шляхом ініціювання кредитового переказу грошових коштів з рахунку Кредитодавця, на рахунок Позичальника, використовуючи реквізити Платіжної картки 5323-43XX-XXXX-9846, що відбувається не пізніше ніж протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту укладення Договору чи ініціювання отримання чергового Траншу за Договором (п.5.1. Договору).
За змістом Заявки на отримання кредитних коштів в кредит від 23.10.2023, в ній зазначено загальна інформація: П.І.Б. позичальника – ОСОБА_1 , номер договору 159837986, дата укладення договору – 23.10.2023, сума кредиту – 12400, строк кредиту – 30; персональні дані позичальника, в тому числі фінансовий номер телефону – НОМЕР_1 , а також номер картки для зарахування коштів 5323-43XX-XXXX-9846 (а.сп. 27).
Судом встановлено, що договір кредитної лінії №159837986 від 23.10.2023 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 підписано за допомогою електронного підпису, зокрема позичальником - одноразовим ідентифікатором YBEZ (а.сп.46).
Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» цей правочин вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
У постанові від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20 Верховний Суд дійшов висновку: «Встановивши, що без отримання смс-повідомлення, без здійснення входу на вебсайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачкою та відповідачем не був би укладений, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивачки, цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі...». 
На виконання умов договору ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» 23.10.2023 переказало Острогляду В.В. на картковий рахунок 5323-43XX-XXXX-9846 кошти в сумі 12400,00 грн, згідно договору №159837986 від 23.10.2023. Вказане підтверджується копією платіжного доручення від 23.10.2023, а також довідкою від 13.01.2024 (а.сп.9, 32).
Зазначені обставини також доводяться наданою АТ КБ «Глобус» інформацією від 24.12.2025 року №7035-БТ, наданою на виконання ухвали суду, з якої встановлено, що на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) емітовано банківську картку № НОМЕР_3 , на яку 23.10.2023 зараховано кошти в сумі 12400,00 грн (а.сп.188).
Окрім того, згідно з випискою по рахунку № НОМЕР_3 , сформованою АТ КБ «Глобус», 23.10.2023 на картковий рахунок було зараховано переказ коштів в сумі 12400,00 грн (а.сп.189).
Зазначена виписка є первинним документом, оформленим у відповідності до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а відтак – належним доказом передачі коштів за договором позики.
З огляду на вищевикладене, позивачем доведено належними і допустимими доказами, що договір кредитної лінії №159837986 від 23.10.2023 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладений відповідно до вимог чинного законодавства в електронній формі.
Твердження відповідача, що він не підписував кредитний договір суд вважає безпідставними, оскільки даний кредитний договір підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідача, після чого він отримав кошти у визначеному в договорі розмірі на картковий рахунок, який відкрито на його ім`я та зазначений в кредитному договорі.
Відповідач не довів, що телефонний номер, з використанням якого здійснювалося підписання електронним підписом з одноразовим ідентифікатором кредитного договору, йому не належить. Окрім того, ним не спростовано належними доказами факт зарахування кредитних коштів на його картковий рахунок 23.10.2023 в сумі 12400,00 гривень. Водночас, не підтверджено джерело надходження цих коштів від іншого контрагента, відмінного від кредитодавця.
Відтак, суд приходить до висновку, що кредитний договір укладений відповідно до вимог чинного законодавства в електронній формі, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Доказів на спростування вищевикладеного відповідачем суду не надано.
Стосовно переходу права вимоги
За приписами п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ч.1 ст.513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Згідно ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.
Нормами ч.1 ст.1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За змістом ч.1 ст.1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно ст.1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Відповідно до розрахунку заборгованості, сформованого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», станом на 26.12.2023 Острогляд В.В. має заборгованість 26565,76 грн, з яких 12400,00 грн – заборгованість по кредиту; 14535,28 грн - заборгованість по несплаченим відсоткам. (а.сп.58-59).
28.11.2018 року між ТОВ «Таліон Плюс» (фактор) та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (клієнт) укладено договір факторингу №28/1118-01, строк дії якого визначено до 28 листопада 2019 року (а.сп.86-89). 
У подальшому ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали ряд додаткових угод: №19 від 28.11.2019, № 26 від 31.12.2020, №27 від 31.12.2021, №31 від 31.12.2022, №32 від 31.12.2023 – якими продовжено строк дії договору до 31 грудня 2024 року. 
Відповідно до п. 2.1. Розділу 2 Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 передбачено, що згідно умов Договору Клієнт зобов`язується відступити Фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги.
Згідно з п. 1.3. Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, під правом вимоги розуміється всі права Клієнта за Кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до Боржників по сплаті суми Боргу за Кредитними Договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Пунктом 1.2. Договору визначено, що Перелік Кредитних договорів наводиться у відповідних Додатках до Договору, а саме Реєстрах прав вимоги. 
Згідно з п. 4.1. договору факторингу, право вимоги переходить від Клієнта до Фактора в день підписання Сторонами Реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку. 
26.12.2023 відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги №264 до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до Відповідача на загальну суму 26 935,28 грн, підписавши відповідний реєстр (а.сп.84-85). 
Відтак, право вимоги щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 перейшло до ТОВ “Таліон Плюс” 26.12.2023, тобто після укладання кредитного договору № 159837986 від 23.10.2023. З огляду на викладене, суд вважає безпідставними доводи відповідача щодо непідтвердження факту відступлення права грошової вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс».
Відповідно до розрахунку заборгованості, сформованого ТОВ «Таліон Плюс» відповідач має заборгованість 58344,48 грн, з яких 12400,00 грн – заборгованість по кредиту; 45944,48 грн - заборгованість по несплаченим відсоткам (а.сп.56-57). 
31.07.2024 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» було укладено Договір факторингу №31/0724-01, відповідно до умов якого до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» перейшло право грошової вимоги до Відповідача за Кредитним договором № 159837986 від 23.10.2023, що підтверджується витягом з реєстру прав вимоги №1 від 31.07.2024 року (а.сп.73-81). 
В подальшому, 14.03.2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» (Позивач) було укладено Договір факторингу № 140325-У (а.сп.66-70).
Відповідно до Акту прийому-передачі Реєстру Боржників за договором факторингу № 140325-У, а також Реєстру боржників від 14.03.2025 року до Договору факторингу № 140325-У, до Позивача перейшло право грошової вимоги до Відповідача за кредитним договором № 159837986 від 23.10.2023 в сумі 58344,48 грн (а.сп.63-65). 
Щодо розміру заборгованості за кредитним договором
Згідно статей 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається.
Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, Відповідач порушує зобов`язання за даним договором.
В статті 611 ЦК України вказується, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
У відповідності до статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною другою статті 1050 ЦК України встановлено що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Пунктами 8.1. – 8.4. Договору визначено: за користування Кредитом Позичальник зобов`язаний сплачувати Кредитодавцю проценти за користування Кредитом. Процентні ставки за Договором є фіксованими і не підлягають зміні Кредитодавцем в односторонньому порядку в сторону погіршення для Позичальника. Протягом Дисконтного періоду кредитування зобов`язання Позичальника по сплаті процентів фактичні дні користування Кредитом визначають наступним чином: За період від дати видачі Кредиту до 22.11.2023 (включно) проценти нараховуються за процентною ставкою 193,45 відсотків річних, що на день укладення Договору становить 0,53 відсотків від суми Кредиту за кожний день користування ним (далі – Дисконтна процентна ставка); У разі якщо Позичальник вчинить описані в п. 3.2. Договору дії щодо продовження Дисконтного періоду (ініціює Пролонгацію) один або декілька разів, за період з наступного дня після 22.11.2023 проценти нараховуються за ставкою 383,25 відсотків річних, що на день укладення Договору становить 1,05 відсотків в день від суми Кредиту за кожний день користування ним (далі – Індивідуальна процента ставка). Після закінчення Дисконтного періоду кредитування проценти нараховуються за процентною ставкою 1087,70 (одна тисяча вісімдесят сім цілих сім десятих) відсотків річних, що на день укладення Договору становить 2,98 відсотків в день від суми залишку Кредиту, що знаходиться у Позичальника за кожний день користування ним.
Згідно з п.п. 11.1 договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та діє протягом 5 (п`яти) років, а в частині розрахунків до повного та належного їх виконання. У будь-якому разі зобов`язання, що виникли під час дії Договору, діють до повного їх виконання.
Кінцева дата повернення кредиту – 22.11.2028 (п.7.3. Договору).
Як слідує з розрахунків заборгованості за кредитним договором №159837986 від 23.10.2023, які складені ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Юніт Капітал», відповідач станом на 20.11.2025 має загальну заборгованість у розмірі 58344,48 грн, з яких: 12400,00 грн – заборгованість по кредитку; 45944,48 грн - заборгованість по несплаченим відсоткам (а.с.55-59).
Доказів того, що зазначена заборгованість погашена, або ж така існує в меншому розмірі, відповідачем суду надано.
Водночас, стосовно нарахування відсотків за кредитним договором в розмірі 45944,48 грн, то суд зазначає наступне.
Частинами 4, 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що денна процентна ставка розраховується у процентах за формулою:
ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t ? 100%, де
ДПС - денна процентна ставка;
ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом;
ЗРК - загальний розмір кредиту;
t - строк кредитування у днях.
Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Пунктом 17 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (з 24.12.2023), установлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати:
протягом перших 120 днів (тобто з 24.12.2023 по 21.04.2024) - 2,5 %;
протягом наступних 120 днів (тобто з 22.04.2024 по 19.08.2024) - 1,5 %.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Строк кредитування за договором №159837986 від 23.10.2023 становить 5 років.
Згідно розрахунку заборгованості, в період з 23.10.2023 по 20.03.2024 кредитором нараховано відсотки в межах процентної ставки 2,98 % в день – 369,52 грн.
Водночас, відповідно до умов кредитного договору, з урахуванням наведених вище приписів законодавства, проценти за користування кредитними коштами мають нараховуватися таким чином:
- за період з 23.10.2023 - 23.12.2023 в межах процентної ставки 2,98 % в день, що з урахуванням наданого кредитодавцем розрахунку заборгованості складає 13426,72 гривень;
- за період з 24.12.2023 по 20.03.2024 за ставкою, що не перевищує 2,5 %, що в сумі складає 27280,00 грн (310,00 грн х 88 днів).
Загальна сума процентів складає 40706,72 гривень.
З огляду на зазначене, проценти за користування кредитними коштами можуть бути стягнені за період строку кредитування з урахуванням їх обмеження максимальним розміром денної процентної ставки, встановленим ч. 5 ст. 8, а також п. 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», що становить 40706,72 гривень. 
Стосовно доводів представника відповідача про те, що банк не набув права на погашення всієї кредитної заборгованості достроково, оскільки відповідач не отримував досудову вимогу, то суд зазначає наступне.
Позивач, обгрунтовуючи право на дострокове погашення всієї заборгованості, покликався на п. 10.3.3 Договору, де зазначено: «Заходи досудового врегулювання спорів не є обов`язковими перед поданням позову до суду. Непроведення Сторонами заходів досудового врегулювання не позбавляє права Кредитодавця на подачу позову до суду».
Водночас суд враховує, що за змістом договору кредитної лінії №159837986 від 23.10.2023 кредит надано відповідачу саме на споживчі потреби, а тому на спірні правовідносини поширюються норми Закону України «Про споживче кредитування».
Частиною 4 статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
Пунктами 7.2, 7.3 Договору передбачено, що в обов`язковому порядку сума Кредиту має бути повернена Позичальником не пізніше ніж протягом 30 (тридцяти) календарних днів після настання однієї з наступних обставин: 7.2.1. закінчення строку дії Договору в порядку, передбаченому п. 11.1 Договору; 7.2.2. дострокового припинення дії Договору, в порядку передбаченому п.9.1.1.2. або п. 9.1.1.7. Договору. Кінцева дата повернення (виплати) Кредиту - 22.11.2028.
Порядок дострокового повернення кредиту визначено і самим кредитним договором, зокрема: у п. 9.1.1.2. Договору: кредитодавець має право в односторонньому порядку вимагати від Позичальника дострокового повернення Кредиту та сплати процентів за користування Кредитом в разі виявлення недостовірної, неповної або помилкової інформації у Заявці на отримання Кредиту, та/або отримання негативної інформації про Позичальника в Бюро кредитних історій, та/або в разі дострокового припинення надання Кредитодавцем фінансових послуг, та/або у разі дострокового розірвання Договору в порядку передбаченому Договором, та/або прострочення сплати нарахованих процентів Позичальником; у п. 9.1.1.7. Договору, де зазначено, що у разі затримання Позичальником сплати процентів за користування Кредитом, частини Кредиту або Комісії за надання кредиту щонайменше на один місяць Кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, шляхом повідомлення Позичальника про дострокове припинення/розірвання Договору.
Ввідповідно до пункту 9.1.1.12. Договору, передбачено право Кредитодавця направляти інформаційні повідомлення, щодо виконання цього Договору (в тому числі під час взаємодії при врегулюванні простроченої заборгованості) Позичальнику в електронному вигляді через Особистий кабінет та/або на електронну пошту та/або у вигляді sms-повідомлень на номер телефону, вказаний у Заявці та/або в месенджері.
У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.
У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.
Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом про захист прав споживачів порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону про захист прав споживачів у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбаченого зазначеним договором порядку, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього, як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а суд немає підстав для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором».
Звертаючись до суду із цим позовом позивач посилався на те, що відповідач прострочив виконання своїх зобов`язань, строк виконання яких настав.
Як слідує з умов Договору, сторонами погоджено кінцевий строк повернення кредиту - до 22.11.2028, який станом на дату звернення до суду ще не сплинув.
Позивачем не надано доказів на підтвердження факту надіслання відповідачу та отримання останнім вимоги про сплату простроченої кредитної заборгованості, у разі невиконання якої товариство мало намір реалізувати своє право на дострокове повернення кредиту у судовому порядку.
Отже, враховуючи, що праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором, має передувати реалізація ним права вручення вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», то суд дійшов висновку, що у відповідача не виник обов`язок дострокового повернення кредитних коштів за договором позики, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що позивачем було направлено відповідачу вимогу про дострокове повернення кредиту та така була отримана відповідачем.
Однак, враховуючи те, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, а позичальник, отримавши кредитні кошти, не виконував належним чином взяті на себе зобов`язання щодо їх повернення (неналежним чином сплачував періодичні платежі), суд вважає, що наявні правові підстави для стягнення простроченої заборгованості, строк погашення яких настав.
При цьому суд звертає увагу, що відповідач доказів, які б підтверджували належне виконання ним зобов`язань або/чи які б спростовували суму заборгованості за кредитним договором перед позивачем, зокрема простроченої заборгованості, не надав.
Щодо заборгованості по тілу кредиту в розмірі 12400,00 грн, то суд зазначає, що на момент звернення до суду ця сума не є простроченою, а позивач не набув права на дострокове стягнення заборгованості, оскільки відсутні докази фактичного направлення відповідачу вимоги про дострокове повернення кредиту, а тому ця сума не підлягає стягненню.
Простроченою заборгованістю відповідача є сума нарахованих відсотків за період з 23.10.2023 по 20.03.2024, що складає 40706,72 гривень.
Отже, позовні вимоги про стягнення процентів у вказаному розмірі слід задоволити, а в решті вимог - про стягнення тіла кредиту та безпідставно нарахованих відсотків (що перевищують максимально допустиму процентну ставку) - відмовити.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Розподіл судових витрат
Оскільки, позов задоволено частково, тому судові витрати, понесені позивачем і документально підтверджені, за правилами ст.141 ЦПК України покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам, а тому суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по оплаті судового збору в сумі 1690,10 гривень.
Також, на підтвердження понесених витрат позивач надав договір про надання правничої допомоги №10/09/25-02 від 10.09.2025, укладений між Адвокатським бюро «Соломко та партнери» та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ», додаткову угоду №25770864026 до Договору про надання правничої допомоги №10/09/25-02 від 10.09.2025, акт прийому-передачі наданих послуг від 10.09.2025 до Договору про надання правничої допомоги №10/09/25-02 від 10.09.2025, на загальну суму 7000,00 грн, свідоцтво адвоката, довіреність адвоката.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою, підлягають розподілу разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу визначається згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні відповідача всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
З урахуванням конкретних обставин, зокрема, складністю справи та ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. При цьому, суд враховує, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема складністю справи та ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Окрім того, позовні вимоги позивача задоволено частково.
Враховуючи, що вказана категорія справ відноситься до малозначних та розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, складність даної справи, зміст заявлених позивачем позовних вимог, обсяг робіт виконаних адвокатом, обсяг наданих послуг, значимість спору для сторін, а також те, що позовні вимоги задоволено частково, суд вважає, що витрати, понесені позивачем на правничу допомогу в розмірі 7000 гривень є завищеними та неспівмірними до складності справи та виконаних адвокатом робіт. 
За таких обставин, суд вбачає підстави для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача та, виходячи з засад розумності та співмірності, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у сумі 3000,00 грн.
Керуючись ст. 2, 12, 13, 76-79, 81, 82, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274, 279, 352, 354 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» заборгованість за кредитним договором №159837986 від 23.10.2023 в розмірі 40706 грн (сорок тисяч сімсот шість) гривень 72 (сімдесят дві) копійок.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» 1690 гривень 10 копійок понесених судових витрат зі сплати судового збору, а також витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 гривень.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про учасників справи
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал», адреса: м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 34, оф.333, ЄДРПОУ 43541163.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .
Повний текст рішення складено 10.03.2026.

Суддя А.М.Збаражський