Номер провадження: 22-ц/813/3905/26 
Справа № 491/47/25
Головуючий у першій інстанції Надєр Л. М.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.
за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна, на рішення Ананьївського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Надєр Л.М. 17 червня 2025 року у м. Ананьєв Одеської області, -
встановила:

У січні 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 травня 2018 року між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб, у період якого, 27 серпня 2022 року, сторони придбали автомобіль марки «TOYOTA» моделі «LAND CRUISER PRADO», чорного кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , об`єм двигуна 3956 см3. Автомобіль був оформлений на відповідача. 21 квітня 2023 року ОСОБА_1 , без відома позивача, продав спільний транспортний засіб третій особі. Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 15 серпня 2023 року у справі №491/627/23 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2024 року у справі №491/631/23 суд встановив, що спірне рухоме майно, а саме, автомобіль марки «TOYOTA», моделі «LAND CRUISER PRADO», було придбане сторонами за час перебування у шлюбі і є спільною сумісною власністю позивача та відповідача і що відчуження цього рухомого майна третій особі відбулося без згоди позивача і не в інтересах сім`ї, а, відтак, позивач має право на грошову компенсацію вартості належної частки у спільному майні від іншого подружжя, який здійснив відчуження рухомого неподільного майна без згоди. Приймаючи до уваги, що відповідач здійснив продаж транспортного засобу без повідомлення про це позивача та без отримання її згоди, він має відшкодувати позивачу частину його вартості, визначеної висновком експерта №2211 від 13 січня 2025 року, згідно якого середньо-ринкова вартість транспортного засобу марки «TOYOTA», моделі «LAND CRUISER PRADO», на дату проведення експертизи складала 728130 грн., і відповідно, вартість 1/2 частки цього КТЗ складала 364065 грн.
У зв`язку із наведеним, ОСОБА_2 звернулась до суду та просила задовольнити позовні вимоги, а саме стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини колісного транспортного засобу – автомобіля марки «TOYOTA», моделі «LAND CRUISER PRADO», чорного кольору, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN код транспортного засобу – НОМЕР_2 , об`єм двигуна 3956 см3, у розмірі 364 065 грн., та судові витрати у розмірі 27456,20 грн.
Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 17 червня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини колісного транспортного засобу – автомобіля марки «TOYOTA», моделі «LAND CRUISER PRADO», чорного кольору, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN код транспортного засобу – НОМЕР_2 , об`єм двигуна 3956 см3, у розмірі 364065грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2912,52 грн., понесені витрати зі сплати за проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи в розмірі 4543,68 грн. та витрати з надання правничої допомоги у розмірі 10000 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини спірного автомобіля в сумі 25000 грн.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при розгляді іншої цивільної справи №491/631/23 ОСОБА_2 визнала той факт, що автомобіль був проданий відповідачем за відплатним договором купівлі-продажу автомобіля за ціною 50000 грн., та не заявляла під час розгляду справи клопотання про призначення судової авто-товарознавчої експертизи для визначення дійсної (ринкової) вартості автомобіля на час розгляду справи. З викладеного слід дійти висновку про те що, заявлена позовна вимога позивача у справі №491/47/25 про стягнення з відповідача грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки «TOYOTA» моделі «LAND CRUISER PRADO» у розмірі 364065 грн. задоволенню не підлягала, так як позивач визнавала вартість спірного автомобіля за ціною у 50000 грн., а тому ОСОБА_2 може претендувати лише на частину від 50 000 грн., що складає 25000 грн. 
Сторони про розгляд справи на 10 лютого 2026 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник ОСОБА_2 . 
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як вбачається з матеріалів справи, 30 травня 2018 року між сторонами було укладено шлюб, який був зареєстрований Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого 30 травня 2018 року Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.41).
Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 15 серпня 2023 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с.44-46).
Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , право власності на автомобіль марки «TOYOTA», моделі «LAND CRUISER PRADO», чорного кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , об`єм двигуна 3956 см3, 27 червня 2022 року, тобто під час знаходження сторін у шлюбі, було зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с.40).
З копії договору купівлі-продажу транспортного засобу №5141/2023/3778244 від 21 квітня 2023 року вбачається, що ОСОБА_1 продав ОСОБА_3 автомобіль марки «TOYOTA» моделі «LAND CRUISER PRADO», чорного кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , об`єм двигуна 3956 см3. Згідно вказаного договору, ціна автомобіля сторонами узгоджена у розмірі 50000 грн. (а.с.26).
З висновку експерта №2211 від 13 січня 2025 року за результатами проведеної судової транспортно-товарознавчої експертизи з додатками до нього вбачається, що середньо-ринкова вартість транспортного засобу «TOYOTA LAND CRUISER PRADO», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , на дату проведення експертизи складала 728130,00 грн.; середньо-ринкова вартість 1/2 частини спірного транспортного засобу на дату проведення експертизи складала 364065 грн. (а.с.6-15).
Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2024 року у справі №491/631/23 , яке набрало законної сили 02 грудня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, було відмовлено (а.с.35-39).
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
При цьому, конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду 25 лютого 2021 року у справі №335/10739/17, від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 серпня 2022 року у справі № 545/2396/20.
Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
У відповідності до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 71 СК України Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року у справі № 521/1695/18 критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Крім того, згідно постанови Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18 вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю мін ними (ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).
Згідно ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Таким чином, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно».
Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано 30 травня 2018 року. Право власності на спірний автомобіль за відповідачем ОСОБА_1 було зареєстровано 27 серпня 2022 року, а шлюб між сторонами розірвано рішенням суду від 15 серпня 2023 року.
Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що спірне рухоме майно придбане сторонами за час перебування у шлюбі, а відтак, на транспортний засіб марки «TOYOTA», моделі «LAND CRUISER PRADO», чорного кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN код ТЗ НОМЕР_2 , поширюється режим спільної сумісної власності.
При цьому відповідачем ОСОБА_1 не підтверджено належними та достатніми доказами, що зазначений транспортний засіб є його особистою приватною власністю. 
Однак, на час вирішення спору спірне майно відчужене ОСОБА_1 , при цьому таке відчуження, на підставі якого право власності на транспортний засіб перейшло до ОСОБА_3 , відбулося без згоди позивача, що не було спростовано відповідачем.
З урахуванням наведеного, а також того, що ОСОБА_2 виконала свій процесуальний обов`язок доказування та надала суду докази, що підтверджують середньо-ринкову вартість спірного автомобіля, а відповідач жодного доказу на підтвердження іншого не надав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими, доведеними належними, достатніми та допустимими доказами та такими, що підлягали задоволенню.
Крім того, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 2912,52 грн. та понесених витрат зі сплати за проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи у розмірі 4543,68 грн.
Що стосується витрат позивача на отримання правничої допомоги, то суд першої інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесених останньою витрат за надання правничої допомоги в розмірі 10000 грн., оскільки такі витрати суд вважав співмірними із обсягом та тривалістю наданих послуг адвокатом.
Рішення суду в частині розподілу судових витрат ОСОБА_1 у апеляційному порядку не оскаржувалось.
Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що при розгляді іншої цивільної справи №491/631/23 ОСОБА_2 визнала той факт, що автомобіль був проданий відповідачем за відплатним договором купівлі-продажу автомобіля за ціною 50000 грн., у зв`язку із чим позивач може претендувати лише на частину від 50000 грн., що складає 25000 грн., - то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, виходячи з наступного.
Звертаючись до суду із позовом, позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля надала звіт про оцінку майна, за яким середня ринкова вартість транспортного засобу становить 728130 грн. Відповідач ОСОБА_1 , у свою чергу, на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надав суду заперечень щодо звіту про оцінку транспортного засобу, а тому колегія суддів доходить висновку, що саме ці обставини, з`ясовані судом першої інстанції на підставі звіту, підлягали врахуванню під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Згідно положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Колегія суддів приймає до уваги, що зазначена ОСОБА_1 вартість спірного автомобіля в сумі 50000 грн є договірною, а не дійсною ринковою вартістю транспортного засобу. У справі, яка переглядається, позивач вжила всіх можливих заходів для доведення дійсної вартості автомобіля, тоді як відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження вартості відчуженого ним транспортного засобу на час вирішення спору, а також не спростував визначений у висновку автотоварознавчого дослідження розмір ринкової вартості спірного майна. 
З урахуванням наведеного, а також того, що ОСОБА_2 виконала свій процесуальний обов`язок доказування - надала суду докази, що підтверджують ринкову вартість подібного за своїми технічними характеристиками автомобіля, а відповідач жодного доказу на підтвердження іншого не надав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
На підставі викладеного колегія суддів, приймаючи до уваги положення ч. 3 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи, та доходить до висновку, що заявлена стороною позивача до стягнення сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн. не може вважатися співмірною із складністю справи, її значенням для сторін та часом, витраченим адвокатом на надання послуг, а тому вважає за доцільне стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн.
Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 17 червня 2025 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 17 червня 2025 року — залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 12 березня 2026 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе