Дата документу 11.03.2026 Справа № 335/1167/25

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН  335/1167/25       Пр. № 22-ц/807/126/26 Пр. № 22-ц/807/126/26-2	Головуючий у 1-й інстанції: Стеценко А.В.  Суддя-доповідач: Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 березня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.
суддів Кухаря С.В., Полякова О.З.,
за участі секретаря Книш С.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції
апеляційні скарги  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 та ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2025 року, 
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на додаткове рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2025 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ДЕПАРТАМЕНТ АДМІНІСТРАТИВНИХ ПОСЛУГ ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ, державний реєстратор прав на нерухоме майно Бойко Олексій Анатолійович ДЕПАРТАМЕНТУ АДМІНІСТРАТИВНИХ ПОСЛУГ ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ, про визнання незаконними та скасування рішень державного реєстратора, скасування державної реєстрації, витребування майна з чужого незаконного володіння

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним позовом (т.с.1 а.с.1-8), в якому просила суд: - визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Бойка О.А. про реєстрацію речового права, індексний номер 60480633 від 21.09.2021, номер відомостей про речове право: 44061315 та скасувати державну реєстрацію речових прав Запорізької міської ради на спірну квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1378079023101); - визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Бойко О.А. про реєстрацію припинення речового права, індексний номер 60480633, відомості внесено до реєстру 21.09.2021, дата та час державної реєстрації: 16.09.2021 11:34:26, номер відомостей про речове право: 22859028, та здійснити державну реєстрацію речових прав ОСОБА_1 на спірну квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1378079023101); - витребувати від Запорізької міської ради на користь на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1378079023101.
В обґрунтування позову позивач зазначав, що 20.08.2024 року позивач з відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, дізналася, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 , набуте нею на підставі договору купівлі-продажу № 4074 від 17.10.2017, припинено. Відомості про припинення права власності внесені до реєстру 21.09.2021 о 10:53:06 державним реєстратором речових прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Бойком О.А. на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 12.11.2020, провадження № 2/335/577/2020. Проте, зі змісту резолютивної частини рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 12.11.2020, провадження № 2/335/577/2020, на яке посилається реєстратор у деталізованій інформації, вбачається, що позов Запорізької міської ради залишений без задоволення. Згідно актуальної інформації, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, право власності на спірну квартиру 16.09.2021 державним реєстратором речових прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради зареєстроване за Запорізькою міською радою. Відомості про право власності відповідача на спірну квартиру внесені 21.09.2021 тим же державним реєстратором речових прав на нерухоме майно на підставі постанови Запорізького апеляційного суду від 12.05.2021 та постанови Верховного Суду від 31.05.2023 у справі № 335/12292/19. Проте, постанова Запорізького апеляційного суду від 12.05.2021 у справі № 335/12292/19 була скасована касаційним судом, про що є відповідний висновок в резолютивній частині постанови Верховного Суду від 31.05.2023. Відповідно, скасована постанова апеляційного суду не може бути підтвердженням та підставою для державної реєстрації права власності. Очевидним є й те, що на момент прийняття державним реєстратором речових прав рішення про реєстрацію права власності на спірну квартиру за Запорізькою міською радою заявником не могла бути подана постанова Верховного Суду, прийнята судом у кінці травня 2023 року, тобто у майбутньому. Крім того, рішенням державного реєстратора О. Пєєвої з індексним номером 52328209 від 21.05.2020 до спірної квартири був застосований вид обтяження: арешт нерухомого майна. Зазначене обтяження було припинено рішенням державного реєстратора З. Демченко з індексним номером 72943709 від 02.05.2024. Позовні вимоги в частині витребування спірної квартири з незаконного володіння Запорізької міської ради обґрунтовані тим, що Запорізька міська рада незаконно заволоділа нею, оскільки Верховний Суд у постанові від 31 травня 2023 року відмовив у визнанні незаконними договору купівлі-продажу, на підставі якого позивач набула у власність спірну квартиру, у скасуванні всіх переходів права власності та всіх реєстраційних дій. Суд касаційної інстанції визнав відумерлою спадщину, спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , котрі проживали за адресою: АДРЕСА_2 . Проте, слова «котрі проживали за адресою» не можна тлумачити як підставу визнання спірної квартири відумерлою спадщиною та наявність підстав для державної реєстрації права власності територіальної громади на неї. В резолютивній частині постанови касаційний суд не зробив висновок про віднесення спірної квартири, до відумерлої спадщини. Окрім того, у мотивувальній частині постанови від 31 травня 2023 року Верховний Суд зробив висновок, що визнання спадщини (в цілому по смерті спадкодавців) надає право пред`явити віндкаційний позов. Там же, зроблений висновок про обрання міською радою не ефективного і не правомірного способу захисту прав територіальної громади. Отже, за наслідками розгляду справи №335/12292/19 та з врахування висновків касаційного суду, у Запорізької міської ради не виникло право власності. Касаційний суд встановив, що віндикаційний позов не був пред`явлений, право власності не може виникнути із не ефективного і не правомірного способи захисту прав, який обрала Запорізькі міська рада.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Стеценко А.В. (т.с.1 а.с.59). Ухвалою суду першої інстанції від 19.02.2025 року (т.с.1 а.с.70) провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду першої інстанції від 19.03.2025 року (т.с.1 а.с.130) клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено, витребувано у Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради завірену належним чином копію матеріалів реєстраційної справи державного реєстратора Бойко Олексія Анатолійовича, щодо прийнятих ним рішення: - індексний номер: 60480633 від 21.09.2021 10:51:15, номер відомостей про зареєстроване речове право: 44061315; - індексний номер: 60480633, відомості внесено до реєстру 21.09.2021 10:53:06, номер відомостей про припинене речове право: 22859028; - щодо реєстрації речових прав Запорізької міської ради (код ЄДРПОУ 04053915) та припинення реєстрації речових прав ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 30,89кв.м., житловою площею 14,65кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1378079023101. 
На виконання вищевказаної ухвали суду Департаментом адміністративних послуг згідно з листом від 04.04.2025 року №01-26/01/0725 на адресу суду першої інстанції надана копія реєстраційної справи (т.с.1 а.с.139-160).
Ухвалою суду першої інстанції від 08.04.2025 року (т.с.1 а.ч.177-178) клопотання представника позивача про залучення до участі у справі третіх осіб задоволено, залучено Департамент адміністративних послуг Запорізької міської ради (код ЄДРПОУ 37573508, адреса: 69005, м. Запоріжжя, бул. Центральний, 27) до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору; залучено державного реєстратора прав на нерухоме майно Бойка Олексія Анатолійовича Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради (код ЄДРПОУ 37573508, адреса: 69005, м. Запоріжжя, бул. Центральний, 27) до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Ухвалою суду першої інстанції від 06.05.2025 року (т.с.1 а.ч.233) закрито підготовче провадження у цій справі за вищезазначеним позовом, призначено справу до судового розгляду по суті. 
Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2025 року (т.с.2 а.с.25-30) позов позивача у цій справі задоволено частково.
Витребувано від ЗМР (ЄДРПОУ 04053915) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1378079023101.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Стягнуто із ЗМР (ЄДРПОУ 04053915) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1937,60 грн.
Додатковим рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2025 року (т.с.2 а.с.52-53) заяву представника позивача – адвоката Сердюка Р.В. про ухвалення додаткового рішення в цивільній справі №335/1167/25 задоволено частково. 
Стягнуто із ЗМР (ЄДРПОУ 04053915) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12000,00 грн.
Не погоджуючись із зазначеними рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, сторони у цій справі подали апеляційні скарги:
-позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі на:
= рішення (т.с.2 а.с.70-78) просила рішення суду першої інстанції у цій справі в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін; здійснити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, з врахуванням висновків, зроблених у додатковому рішенні; стягнути з відповідача на її користь судові витрати на сплату гонорару адвоката за представництво в апеляційному суді та іншу правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи на стадії апеляційного провадження у розмірі 15000,00 грн.;
= додаткове рішення (т.с.2 а.с.58-64) просила додаткове рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати, заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення суду про стягнення судових витрат задовольнити в повному обсязі, стягнути із ЗМР (ЄДРПОУ: 04053915) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 36000,00 грн.;
- відповідач ЗМР у своїй апеляційній скарзі (т.с.2 а.с.86-94) просила рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
В автоматизованому порядку 20.08.2025 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кухаря С.В. та Полякова О.З. (т.с.2 а.с.83). Ухвалою апеляційного суду від 21.08.2025 року (т.с.2 а.с.84) витребувано у суду першої інстанції справу, яка надійшла до апеляційного суду 10.09.2025 року (т.с.2 а.с.142). Ухвалою апеляційного суду від 11.09.2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху (т.с.2 а.с.143), з наданням строку для усунення недоліків апеляційної скарги, які було усунуто (т.с. 2 а.с.192-195). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на додаткове рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2025 року у цій справі відкрито 11.09.2025 року (т.с.2 а.с.144), дану справу за цією апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (т.с.2 а.с.145). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за апеляційною скаргою ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2025 року у цій справі відкрито 11.09.2025 року (т.с.2 а.с.146), дану справу за цією апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (т.с.2 а.с.147), з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, та відповідного штату суддів Запорізького апеляційного суду (10) взагалі. Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2025 року у цій справі відкрито 22.09.2025 року (т.с.2 а.с.212), дану справу за цією апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду на ті самі вищезазначені дату і час (т.с.2 а.с.213).
Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача ЗМР у цій справі (т.с. 2 а.с.196-202).
У судовому засіданні 10.12.2025 року (т.с. 3 а.с. 22-24) апеляційним судом було розпочато розгляд цієї справи по суті: заслухано доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, які з`явились, у розгляді цієї справи апеляційним судом за власною ініціативою оголошено перерву, з урахуванням відпустки судді-доповідача у період з 16.02.2026 року по 02.03.2026 року включно (довідка т.с. 3 а.с. 48), з метою перевірки наявності реєстрації права власності на спірну квартиру за ЗМР у Державному реєстрі прав на нерухоме майно на час перегляду цієї справи апеляційним судом. 
Апеляційним судом в порядку ст.ст. 12 ч. 5, 81 ч. 7 ЦПК України вже після судового засідання 10.12.2025 року отримано відповідь № 2114203 від 10.12.2025 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.с. 3 а.с.29-30), яка за змістом дублює інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно…від 20.08.2024 року (т.с. 1 а.с. 20-21), яка була надана ще суду першої інстанції стороною позивача до її вищезазначеного позову у цій справі та яка була предметом дослідження суду першої інстанції у цій справі, та за змістом якої: право власності спірну квартиру АДРЕСА_1 р.№ 1378079023101 зареєстровано 16.09.2021 року за ЗМР на підставі постанови Запорізького апеляційного суду 12.05.2021 у справі ЄУН 335/12292/19, постанови Верховного Суду від 31.05.2023 року у справі ЄУН 335/12292/19. 
У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи, у тому числі сторони через своїх представників, що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України,всі учасники цієї справи не з`явились, окрім представників сторін: - адвокатів Сердюка Р.В. (останній в режимі відеоконференції) та Радостєвої М.В. (позивача ОСОБА_1 - т.с. 2 а.с. 66, т.с. 3 а.с. 6-7) та ОСОБА_5 (відповідача ЗМР – т.с. 3 а.с. 8-19), про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом. 
При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників цієї справи, що не з`явились, за присутності представників сторін: - адвокатів Сердюка Р.В. (останній в режимі відеоконференції) та Радостєвої М.В.(позивача ОСОБА_1 - т.с. 2 а.с. 66, т.с. 3 а.с. 6-7) та ОСОБА_5 (відповідача ЗМР – т.с. 3 а.с. 8-19). 
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді – доповідача, додаткові пояснення учасників цієї справи, які з`явились, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2  підлягають залишенню без задоволення, а апеляційна скарга ЗМР підлягає задоволенню у цій справі з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, яка є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і ухвалити …нове рішення. 
В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови. 
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції Закону України № 4173-IX від 19.12.2024, який набрав законної сили з 08.02.2025 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги ухвалює постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі частково, керувався ст. ст. 12 - 13, 141, 142, 263, 265, 272, 354 ЦПК України та виходив із такого.
17.10.2017 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного між до ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Садовніченко В.М., позивач набула у власність квартиру АДРЕСА_1 .
В листопаді 2019 року заступник керівника Запорізької місцевої прокуратури № 3 Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької міської ради звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_6 , державного реєстратора КП «Центр надання послуг» Балабинської селищної ради Гопки Ю.В.,  ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Садовніченко В.М., в якому просив: - визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Центр надання послуг» Балабинської селищної ради, Запорізької області Гопки Ю.В. № 37560822 від 13.10.2017 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 30,89 кв. м від 17.10.2017 року, укладений між ОСОБА_6 та  ОСОБА_1 , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Садовніченко В.М. в реєстрі № 4074; - визнати відумерлою спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а саме об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1378079023101 загальною площею 30,89 кв. м, житловою площею 14,65 кв. м та передати її територіальній громаді м. Запоріжжя.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2020 року у справі № 335/12292/19 (провадження № 2/335/577/2020) позов залишено без задоволення. Постановою Запорізький апеляційний суд від 12 травня 2021 року скасував рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2020 року, ухвалив нове рішення про задоволення позову; визнав незаконним та скасував рішення державного реєстратора Гопки Ю. В. від 13 жовтня 2017 року № 37560822 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо квартири АДРЕСА_1 ; визнав недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 17 жовтня 2017 року, укладений між ОСОБА_6 і  ОСОБА_1 . Визнав відумерлою спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , а саме об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1378079023101, загальною площею 30, 89 кв. м, житловою площею 14, 65 кв. м, та передав її територіальній громаді м. Запоріжжя.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду апеляційної інстанції,  ОСОБА_1  оскаржила його в касаційному порядку. Ухвалою від 28 липня 2021 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі № 335/12292/19 за касаційною скаргою ОСОБА_1 . Цією ж ухвалою Верховний Суд зупинив дію постанови Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2021 року до закінчення касаційного розгляду справи.
16.09.2021 представник Запорізької міської ради Герговська К.В. подала до Департаменту надання адміністративних послуг та розвитку підприємництва Запорізької міської ради заяву про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень (щодо права власності), до якої окрім документа, що посвідчує повноваження представника, було додано рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 12.05.2021 у справі № 335/12292/19.
21.09.2021 державний реєстратор прав на нерухоме майно Бойко О.А. прийняв рішення № 60480633 провести державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за територіальною громадою м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.
Таким чином, державну реєстрацію права власності Запорізької міської ради на спірну квартиру було проведено державним реєстратором речових прав на підставі постанови Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2021 року після зупинення Верховним Судом її дії. 
Постановою Верховного Суду від 31 травня 2023 року касаційну скаргу  ОСОБА_1  було задоволено частково. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2021 року було скасовано з ухваленням нового судового рішення, яким в позові заступника керівника Запорізької місцевої прокуратури № 3 Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької міської ради до державного реєстратора Комунального підприємства «Центр надання послуг» Балабинської селищної ради Гопки Ю.В. відмовлено. Позов заступника керівника Запорізької місцевої прокуратури № 3 Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької міської ради до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою задоволено. Визнано відумерлою спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , котрі проживали за адресою: АДРЕСА_2 . У задоволенні інших вимог позову заступника керівника Запорізької місцевої прокуратури № 3 Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької міської ради до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання договору недійсним та передання майна відмовлено.
Постанова Верховного Суду вмотивована тим, що вимога про витребування нерухомого майна є ефективним і правомірним способом захисту порушеного права, який повністю забезпечує відновлення порушеного права територіального громади, у якої майно вибуло із правомірно очікуваного володіння поза її волею, а отже, відповідає завданням цивільного судочинства – ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи. Застосування речово-правового механізму повернення майна (віндикації) забезпечить захист прав та інтересів не тільки територіальної громади, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту. В іншому разі для широкого кола добросовісних набувачів, які виявили при укладенні договорів добру волю, розумну обачність, буде існувати ризик неправомірної й несправедливої втрати майна або покладення на них додаткових витрат задля збереження такого майна у своїй власності. Така незахищеність прав добросовісних набувачів суперечить Конституції України та свободі договору. 
Пред`явлення вимог про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем, визнання недійсним правочину щодо відчуження незаконним володільцем спірного нерухомого майна не є необхідним для ефективного відновлення прав територіальної громади.
Особливість захисту прав та інтересів територіальної громади лише полягає в тому, що вирішенню питання про витребування майна має передувати розгляд судом вимоги про визнання спадщини відумерлою, оскільки без ухвалення відповідного судового рішення неможливо і застосувати віндикацію, з огляду на те, що до ухвалення судового рішення про визнання спадщини відумерлою територіальна громада має лише інтерес, а не право щодо спірного нерухомого майна. Тож визнання спадщини відумерлою надає органу місцевого самоврядування право пред`явити віндикаційний позов до останнього набувача спірного нерухомого майна.
Правомірним та ефективним способом захисту порушеного права територіальної громади м. Запоріжжя є визнання спадщини, яка відкрилася після смерті зазначених спадкодавців, відумерлою з подальшим витребуванням нерухомого майна у порядку, передбаченому статтями 387–388 ЦК України.
Також Верховний Суд зазначив, що якщо у справі, яка переглядається, відмовити в задоволенні позовної вимоги про визнання спадщини відумерлою, то прокурор чи Запорізька міська рада не зможуть пред`явити таку вимогу в іншій справі разом із вимогою про витребування спірної квартири, оскільки відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Правомірним та ефективним способом захисту порушеного права територіальної громади м. Запоріжжя є визнання спадщини, яка відкрилася після смерті зазначених спадкодавців, відумерлою з подальшим витребуванням нерухомого майна у порядку, передбаченому статтями 387–388 ЦК України. Саме вимога про витребування нерухомого майна є ефективним і правомірним способом захисту порушеного права, який повністю забезпечує відновлення порушеного права територіального громади, у якої майно вибуло із правомірно очікуваного володіння поза її волею, а отже, відповідає завданням цивільного судочинства – ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи. Застосування речово-правового механізму повернення майна (віндикації) забезпечить захист прав та інтересів не тільки територіальної громади, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту. В іншому разі для широкого кола добросовісних набувачів, які виявили при укладенні договорів добру волю, розумну обачність, буде існувати ризик неправомірної й несправедливої втрати майна або покладення на них додаткових витрат задля збереження такого майна у своїй власності. Така незахищеність прав добросовісних набувачів суперечить Конституції України та свободі договору.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).
За змістом статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Ефективним способом захисту права неволодіючого власника майна до володіючого, на його думку, невласника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна (пункт 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340).
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18).
При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Такі правові висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19.
У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 Велика Палата Верховного Суду вказала, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Сторонами не надано суду доказів того, що незаконність набуття позивачем права власності на спірну квартиру, була встановлена рішенням суду. Більше того, постановою Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 335/12292/19 було відмовлено в задоволені позову прокурора в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу, на підставі якого позивач набула право власності на спірну квартиру. Також, Верховний Суд скасував постанову Запорізького апеляційного суду в частині визнав відумерлою спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , а саме об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1378079023101, загальною площею 30, 89 кв. м, житловою площею 14, 65 кв. м, та передав її територіальній громаді м. Запоріжжя. 
Задовольняючи частково позов прокурора в частині визнання спадщини відумерлою, Верховний Суд визнав відумерлою спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , котрі проживали за адресою: АДРЕСА_2 . 
Мотиви такого рішення суд касаційної інстанції виклав у мотивувальній частині постанови від 31 травня 2023 року – обрання прокурором неправомірного та неефективного способу захисту. Також, в мотивувальній частині постанови Верховний Суд роз`яснив прокуророві та Запорізькій міській раді можливість звернутися до суду з позовом про витребування спірної квартири, яка входила до складу спадщини, визнаної судом відумерлою, із володіння останнього набувача у порядку, передбаченому статтями 387 – 388 ЦК України, що забезпечить захист прав та інтересів не тільки територіальної громади, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту. 
Судом першої інстанції встановлено, що ані прокурор, ані Запорізька міська рада до моменту ухвалення судом рішення в даній справі з позовом про витребування із володіння ОСОБА_1 спірної квартири не зверталися. З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна квартира вибула з володіння позивача 21 вересня 2021 року поза її волею внаслідок державної реєстрації права власності на квартиру на підставі постанови Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2021 року, тобто в момент, коли дія зазначеної постанови була зупинена ухвалою суду касаційної інстанції, і яка згодом було скасована судом касаційної інстанції. Запорізька міська рада була учасником справи, в якій ухвалювалися вищезазначені рішення, отже не могла не знати про вищезазначені обставини.
За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що право власності на спірну квартиру зареєстроване за Запорізькою міською радою незаконно, а відповідач є недобросовісним набувачем зазначеної квартири. Встановлення цих обставин судом є достатньою правовою підставою для задоволення позовних вимог   ОСОБА_1 про витребування на її користь спірної квартири відповідно до статті 387 ЦК України. 
Вирішуючи позов ОСОБА_1 в частині визнання незаконними та скасування рішень державного реєстратора, здійснення реєстрації за позивачем речових прав на спірну квартиру, суд першої інстанції дійшов таких висновків.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Такий запис вноситься тільки у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18).
Вимога про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності та державної реєстрації права з припиненням відповідного речового права не є ефективним способом захисту, оскільки задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідним нерухомим майном, а тому така вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування майна із чужого незаконного володіння. При цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність відповідного рішення без заявлення вимоги про визнання його незаконним та скасування, оскільки таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване. Подібні за змістом правові висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс 19).
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (частина перша статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання незаконними та скасування рішень державного реєстратора, скасування державної реєстрації речових прав Запорізької міської ради та здійсненням державної реєстрації прав ОСОБА_1 на спірну квартиру є неефективним та не підлягають у цій справі задоволенню. Отже, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд першої інстанції виходив з такого.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Часиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За звернення до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір в загальному розмірі 3875,52 грн., з яких 1937,92 грн. - за дві вимоги немайнового характеру, та 1937,60 грн. – за одну майнову вимогу. Враховуючи те, що судом задоволено лише майнову вимогу позивача, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1937,60 грн. 
Представник позивача – адвокат Сердюк Р.В. до закінчення судових дебатів звернувся до суду із заявою про намір подати докази щодо розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати та встановити позивачеві строк на подання до суду доказів щодо розміру понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу. 
Проте із таким висновком суду першої інстанції у цій справі повністю погодитись не можна з таких підстав.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. 
Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі не відповідає.
Так, апеляційним судом встановлено, що у цій справі ЄУН 335/1167/25 гр. ОСОБА_1 просила визнати незаконною та скасувати реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ЗАПОРІЗЬКОЮ МІСЬКОЮ РАДОЮ та витребувати дану квартиру з чужого незаконного володіння.
Проте, справа щодо належності цієї спірної квартири вже була розглянута судом в іншій цивільній справі № 335/12292/19, у якій Верховним Судом було задоволено вимогу прокурора, який діяв в інтересах ЗМР, про визнання відумерлою спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , котрі проживали за адресою: АДРЕСА_2  (т.с. 1 а.с. 39 зворот- 57, ст. 82 ч. ч. 4,5 ЦПК України).
Як визначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Під час розгляду вищезазначеної іншої справи № 335/12292/19 було безперечно встановлено, що спірна квартира належала ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та, відповідно, належала до спадкового майна. Відповідно до приписів ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна.
Водночас, за висновками Верховного Суду в іншій цивільній справі № 335/12292/19 правомірним та ефективним способом захисту порушеного права територіальної громади м. Запоріжжя є визнання спадщини, яка відкрилася після смерті зазначених спадкодавців, відумерлою, з подальшим витребуванням нерухомого майна у порядку, передбаченому статтями 387-388 Цивільного кодексу України. Але, враховуючи те, що прокурором, в іншій цивільній справі № 335/12292/19, не було заявленого вимог про витребування спірної квартири, тому єдиним ефективним і правомірним способом захисту прав територіальної громади у вказаній справі було визнання усієї спадщини відумерлою з подальшим витребуванням нерухомого майна з володіння останнього набувача (саме гр. ОСОБА_1 ).
При вищевикладених встановлених апеляційним судом обставинах цієї справи, суд першої інстанції у цій справі неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про таке.
«…Задовольняючи частково позов прокурора в частині визнання спадщини відумерлою, Верховний Суд визнав відумерлою спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , котрі проживали за адресою: АДРЕСА_2 . Мотиви такого рішення суд касаційної інстанції виклав у мотивувальній частині постанови від 31 травня 2023 року – обрання прокурором неправомірного та неефективного способу захисту. Також, в мотивувальній частині постанови Верховний Суд роз`яснив прокуророві та Запорізькій міській раді можливість звернутися до суду з позовом про витребування спірної квартири, яка входила до складу спадщини, визнаної судом відумерлою, із володіння останнього набувача у порядку, передбаченому статтями 387 – 388 ЦК України, що забезпечить захист прав та інтересів не тільки територіальної громади, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту. Судом встановлено, що ані прокурор, ані Запорізька міська рада до моменту ухвалення судом рішення в даній справі з позовом про витребування із володіння ОСОБА_1 спірної квартири не зверталися. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що спірна квартира вибула з володіння позивача 21 вересня 2021 року поза її волею внаслідок державної реєстрації права власності на квартиру на підставі постанови Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2021 року, тобто в момент, коли дія зазначеної постанови була зупинена ухвалою суду касаційної інстанції, і яка згодом було скасована судом касаційної інстанції. Запорізька міська рада була учасником справи, в якій ухвалювалися вищезазначені рішення, отже не могла не знати про вищезазначені обставини. За встановлених обставин, суд доходить висновку, що право власності на спірну квартиру зареєстроване за Запорізькою міською радою незаконно, а відповідач є недобросовісним набувачем зазначеної квартири. Встановлення цих обставин судом є достатньою правовою підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про витребування на її користь спірної квартири відповідно до статті 387 ЦК України…». 
Главою 29 ЦК України закріплено правові норми, що передбачають захист права власності. Так, ст. 386 ЦК України визначено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Ст. 328 ЦК України встановлюються принципові засади набуття права власності: - відкритість (невичерпність) переліку підстав його виникнення. Це означає, що право власності може набуватися у будь-який спосіб, що не суперечить закону. Зокрема, найбільш поширеною підставою набуття права власності, як і набуття цивільних прав взагалі, є правочини. - законність набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду. Підстави виникнення права власності поділяються на первісні та похідні.
До похідних відносяться ті підстави, за якими право власності на річ виникає за волею попереднього власника: - цивільні правочини; - спадкування за законом; - спадкування за заповітом.
Апеляційним судом встановлено, право власності на вищезазначену спірну квартиру ЗМР набуте у порядку спадкування за законом. 
При цьому, потрібно враховувати, що територіальна громада не є спадкоємцем за законом чи за заповітом. Проте, територіальна громада є учасником спадкових відносин щодо визначення юридичної долі відумерлої спадщини, яку складають як права, так і обов`язки, що належали спадкодавцю. Відумерле майно, на яке правомірно вправі претендувати територіальна громада, складає уся спадкова маса, яка залишилася без спадкоємців за законом або заповітом. Тобто спадщина визнається відумерлою в цілому, а не лише стосовно певного об`єкта нерухомості.
Тож територіальна громада виступає так званим екстраординарним спадкоємцем, тоді коли ординарних спадкоємців такого майна (за заповітом чи за законом) немає. Оскільки до територіального громади переходять як права, так і обов`язки, її правовий статус є таким самим, як і у спадкоємців.
Незважаючи на те, що набуття суб`єктивного права у територіального громади на відумерлу спадщину пов`язується з відповідним висновком суду про відумерлість такої спадщини, для територіальної громади такою самою мірою діятиме принцип, що відумерла спадщина належить територіальній громаді з моменту відкриття спадщини.
У спадкових відносинах територіальна громада завжди має правомірні очікування щодо отримання у комунальну власність відумерлого майна, а відтак, має речові права на майно, які підлягають захисту як і право власності у класичному розумінні, яке у випадку нерухомого майна виникає з моменту державної реєстрації.
Територіальна громада має публічний обов`язок прийняти відумерлу спадщину, який трансформується у правомірний інтерес, який підлягає судовому захисту.
Тобто, у зв`язку з відсутності спадкоємців у ЗМР виник правомірний (цивільний) інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади, що дає підстави місцевій радій звертатись до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою та у подальшому оформити своє право власності на таке майно.
Наведене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 06.11.2019 у справі №641/1689/15 (провадження №6134143св18), від 26.02.2020 у справі №640/17297/15-ц (провадження №615251св19), ві 14.04.2021 у справі №753/11965/19 (провадження №61-1157св21), від 17.08.2022 у справі №521/6465/18 (провадження №61-6111св21).
Отже, територіальна громада як екстраординарний спадкоємець та носій речово-правового інтересу на відумерле майно має право на застосування усіх речово-правових способів захисту за главою 29 «Захист права власності» розділу 1 книги третьої ЦК України, які мав би і спадкодавець за життя.
Як вже було раніше встановлено апеляційним судом, постановою Верховного Суду від 12.11.2020 року в іншій цивільній справі № 335/12292/19 задоволено вимогу про визнання відумерлою спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , котрі проживали за адресою: АДРЕСА_2 . Дана постанова не скасовувалась та була чинною на час ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції у цій справі та є чинною на час перегляду цієї справи апеляційним судом. Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та стороною позивача апеляційному суду не надані.
Вищевикладене свідчить про те, що Запорізька міська територіальна громада на підставі зазначеної вище постанови Верховного Суду правомірно та на законних підставах набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 та зареєструвала своє право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.
Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів.
Вказане вище свідчить про те, що визнаючи вимогу ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, судом першої інстанції було порушено право Запорізької міської територіальної громади щодо володіння майном, оскільки судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні у цій справі не наведено взагалі обставин, які свідчать саме про незаконність володіння вказаною квартирою Запорізькою міською територіальною громадою, в інтересах якої діє ЗМР (відповідач у цій справі).
Крім того, віндикаційний позов — це вимога не володіючого власника до незаконного володільця про витребування майна. За правовим висновком, викладеним у п. 114 постанови ВП ВС від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, провадження 14-208 цс18, «…метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений…».
Відповідачем за віндикаційним позовом є незаконний володілець майна власника, який знає або не знає про неправомірність свого володіння.
Незаконними володільцями вважаються особи, що безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, котрі придбали майно не у власника (в особи, яка не мала права ним розпоряджатися). Таких осіб називають добросовісними чи недобросовісними набувачами майна.
При цьому, наведені вище факти свідчать про те, що Запорізька міська територіальна громада набула права на спірну квартиру законним шляхом і на законній підставі, а саме постанови Верховного Суду від 31.05.2023 в іншій справі №335/12292/19, тому висновки суду першої інстанції щодо визначення ЗМР недобросовісним набувачем спірної квартири та її незаконного заволодіння, спростовуються наявними у цій справі доказами та матеріалами цієї справи, ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України (доказування не може ґрунтуватись на припущеннях).
Оскільки, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Отже, при дослідженні судом обставин існування в особи права власності на нерухомість необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).
Задовольняючи вимоги ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд першої інстанції помилково виходив з таких двох підстав: - а ні прокурор, а ні ЗМР до моменту ухвалення оскаржуваного рішення не звернулись до суду з позовом про витребування із володіння ОСОБА_1 спірної квартири; - спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_1 поза її волею внаслідок державної реєстрації права власності на квартиру на підставі постанови Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2021 року, тобто в момент, коли дія зазначеної постанови була зупинена ухвалою суду касаційної інстанції, і яка згодом було скасована судом касаційної інстанції.
Проте, як вже було зазначено вище апеляційним судом, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності. В даному випадку, підставою набуття ЗМР права власності на спірну квартиру є постанова Верховного Суду від 31.05.2023 року в іншій цивільній справі №335/12292/19, якою спадщину визнано відумерлою та яка не була скасована, є чинною до теперішнього часу та яка також зазначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як підстава внесення запису про реєстрацію права комунальної власності.
До того ж, судом першої інстанції оскаржуваним рішення суду першої інстанції не було задоволено вимоги ОСОБА_1 щодо визнання незаконними та скасування рішень державного реєстратора та скасування державної реєстрації.
Тому, наведені судом підстави для визначення саме незаконного заволодіння ЗМР спірної квартири суперечать нормам цивільного законодавства та сталим практикам Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Отже, судом першої інстанції не було повно та всебічно з`ясовано всі обставини справи, та належним чином не досліджено докази, що сприяло винесенню рішення, яке суперечить нормам матеріального права, в порядку застосування норм житлового законодавства.
Щодо додаткового рішення суду першої інстанції у цій справі 
Апеляційним судом встановлено, що 04.08.2025 року представник позивача подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 36000,00 грн. (т.с. 2 а.с. 36-38). Разом із заявою представником позивача подані до суду письмові докази, що підтверджують розмір зазначених витрат (т.с. 2 а.с. 39-46).
Встановлено, що суд першої інстанції, ухвалюючи вищезазначене додаткове рішення 12.08.2025 року в порядку часткового задоволення вищезазначеної заяви сторони на суму 12000,00 грн., керувався ст. ст. 133, 137, 141, 270 ЦПК України та виходив із такого. 
Інші учасники справи заяв з процесуальних питань щодо розподілу судових витрат до суду не подавали. Питання про судові витрати вирішується судом без повідомлення учасників справи (ч. 3 ст. 270 ЦПК України). Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд першої інстанції керувався таким. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Питання щодо розподілу витрат понесених позивачем на оплату судового збору вирішено судом в рішенні від 31 липня 2025 року. Пунктом 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 3 ст. 133 ЦК України).
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Водночас законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Згідно з вимогами частин першої, другої, четвертої, п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Реалізація принципу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
У попередньому (орієнтовному) розрахунку витрат на правничу допомогу, які позивач очікувала понести у зв`язку із розглядом справи, викладеному у восьмому абзаці дванадцятої сторінки позову (т. 1 а.с. 6 зворот), представник позивача зазначив, що позивач очікує понести витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 24000,00 грн. На підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу представник позивача – адвокат Сердюк Р.В. подав до суду: - копію витягу з договору № 546 про надання правничої допомоги договору про надання правової від 15.11.2019, укладений між позивачем та адвокатом Сердюком Р.В., з якого вбачається, що гонорар адвоката за представництво інтересів позивача в даній справі в суді першої інстанції визначений сторонами договору у фіксованому розмірі в сумі 36000,00 грн.; - копію акту прийому-передачі виконаних робіт від 04.08.2025, складений позивачем та адвокатом Сердюком Р.В.; - копію довідки про підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних та їх вартість від 04.08.2025, підписану позивачем та адвокатом Сердюком Р.В.
Відповідач клопотання про зменшення витрат позивача на оплату правничої допомоги адвоката до суду не подав. Позивач звернулася до суду з позовом, який містив три вимоги немайнового характеру, з яких судом задоволено лише одну. З огляду на викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1/3 розміру витрат на професійну правничу допомогу, заявлених її представником до відшкодування, тобто 12000,00 грн. Відшкодування відповідачеві витрат на правничу допомогу в зазначеному розмірі, на переконання суду, відповідатиме критерію реальності наданих адвокатом послуг, розумності їхнього розміру, складності справи. Отже, заява представника відповідача про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат підлягає частковому задоволенню.
При цьому, апеляційним судом встановлено, що у змісті самого вищезазначеного додаткового рішення у цій справі (т.с. 2 а.с. 52-53) суд першої інстанції прямо зазначав, що він розглядав вищезазначену заяву сторони позивача про ухвалення додаткового рішення без повідомлення учасників цієї справи, та зокрема без представника відповідача ЗМР (ст. 270 ч. 3 ЦПК України) та без проведення судового засідання (ст. 7 ч. 13 ЦПК України).
Враховуючи, що в силу вимог ст. 270 ч. 3 ЦПК України в редакції ЗУ № 4508-IX від 18.06.2025 року, який набрав чинності з 16.07.2025 року, суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи. Хоча, у цій справі й був визначений раніше судом першої інстанції порядок для ухвалення оскаржуваного рішення ухвалою від 19.11.2025 року (т.с. 1 а.с. 70) про відкриття провадження у цій справі в порядку загального позовного провадження, тобто у цій справі це мало бути у судовому засіданні з повідомленням учасників цієї справи та зокрема відповідача ЗМР.
При цьому апеляційним судом, також встановлено, що:
- вищезазначене додаткове рішення суду першої інстанції у цій справі є похідним від оскаржуваного рішення суду першої інстанції та цим додатковим рішенням було вирішено виключно питання про розподіл судових витрат позивача на професійну правничу допомогу, яке мало бути вирішено судом першої інстанції ще оскаржуваним рішенням в силу вимог ст. 264 ч. 1 п. 6 ЦПК України;
- відповідач ЗМР не оскаржував в апеляційному порядку вищезазначеного додаткового рішення суду першої інстанції у цій справі, лише рішення суду першої інстанції у цій справі;
- проте, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч. 4 ЦПК України), 
- а тому додаткове рішення суду першої інстанції у цій справі, яке є похідним від оскаржуваного рішення суду першої інстанції, також підлягає скасуванню апеляційним судом у цій справі на підставі ст. ст. 367 ч. 4 ЦПК України.
Доводи апеляційних скарг позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2  є такими, що не спростовують встановлених апеляційним судом вищезазначених фактичних обставин цієї справи, а лише відображають позицію позивача, яку вона та її представники вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою.
Надмірний формалізм – це здебільшого негативне оціночне поняття, яке означає нехтування процедурою, визначеною законодавством, у ситуації, за якої негативні наслідки недотримання такої процедури переважають принцип розумності (доцільності, раціональності). Надмірного формалізму при ухваленні судових рішень судом у цивільних справах не повинно бути.
Судове рішення у вигляді вищезазначеної постанови Запорізького апеляційного суду від 12.05.2021 року в іншій цивільній справі ЄУН № 335/12292/19 
про визнання відумерлою спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , а саме об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1378079023101, загальною площею 30, 89 кв. м, житловою площею 14,65 кв. м, та передачу її територіальній громаді м. Запоріжжя
набрало законної сили 12.05.2021 року та було чинним до 31.05.2023 року, 
а тому могло бути самостійною підставою для реєстрації в цей період 15.09.2021 року права власності на цю квартиру за територіальною громадою м. Запоріжжя в особі ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ, 
оскільки, з 31.05.2023 року право власності на цю квартиру за територіальною громадою м. Запоріжжя в особі ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ не припинилось, змінився лише правовстановлюючий документ для його реєстрації лише з цієї дати (31.05.2023 року), яким стала вже постанова Верховного Суду від 31.05.2023 року у тій самій іншій цивільній справі ЄУН № № 335/12292/19,
якою Верховний Суд хоча й скасував вищезазначену постанову Запорізького апеляційного суду від 12.05.2021 року, проте, знов визнав вищезазначену спадщину відумерлою, 
що у тому числі і підтверджується наявною у цій справі інформацією з Державного реєстру речових прав на це нерухоме майно (т.с. 1 а.с. 20), доданою стороною позивача до вищезазначеного позову позивача у цій справі ЄУН № 335/1167/25 суду першої інстанції, 
достовірність якої була лише додатково перепровірена апеляційним судом в порядку:
= ст. 12 ч. 5 ЦПК України (з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційних скарг сторін), 
= і cт. 81 ч. 7 ЦПК України (суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів …) 
=та знайшла своє підтвердження станом на дату перегляду цієї справи апеляційним судом.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування позивача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Позивач та представники останньої не надали суду у матеріали цієї справи належних та допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі. 
Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційних скарг сторін. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні та сторонами апеляційному суду не надані.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційних скарг позивача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, апеляційна скарга відповідача ЗМР – ґрунтується на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості. 
За таких обставин, апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу ЗМР задовольнити, рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2025 року та додаткове рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2025 року у цій справі слід скасувати, ухвалити у цій справі нове судове рішення у вигляді постанови, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ЗМР, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ДЕПАРТАМЕНТ АДМІНІСТРАТИВНИХ ПОСЛУГ ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ, державний реєстратор прав на нерухоме майно Бойко Олексій Анатолійович ДЕПАРТАМЕНТУ АДМІНІСТРАТИВНИХ ПОСЛУГ ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ, про визнання незаконними та скасування рішень державного реєстратора, скасування державної реєстрації, витребування майна з чужого незаконного володіння у цій справі відмовити.
Крім того, в силу вимог ст. ст. 133, 141 ч. ч. 1, 13 ЦПК України, в разі задоволення апеляційної скарги відповідача ЗМР та відмови у задоволенні позову позивача ОСОБА_1 у цій справі при вищевикладених обставинах, позивач ОСОБА_1 не має права на компенсацію за рахунок відповідача ЗМР будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, та зокрема у вигляді судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 367-368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ задовольнити.
Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2025 року та додаткове рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2025 року у цій справі скасувати.
Ухвалити у цій справі нове судове рішення у вигляді постанови.
У задоволення позову ОСОБА_1 до ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ДЕПАРТАМЕНТ АДМІНІСТРАТИВНИХ ПОСЛУГ ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ, державний реєстратор прав на нерухоме майно Бойко Олексій Анатолійович ДЕПАРТАМЕНТУ АДМІНІСТРАТИВНИХ ПОСЛУГ ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ, про визнання незаконними та скасування рішень державного реєстратора, скасування державної реєстрації, витребування майна з чужого незаконного володіння у цій справі відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повна постанова апеляційним судом складена 25.03.2026 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Кухар С.В. 	Поляков О.З.