19.03.2026 
Справа № 331/4021/25
Провадження № 2/331/470/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року м. Запоріжжя

Олександрівський районний суд міста Запоріжжя у складі
головуючого судді: Антоненко М.В.
за участю секретаря: Волотко М.П.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФАНГАРАНТ ГРУП» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 26749,23 гривень, судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 09.12.2024 р. між ФОП ОСОБА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 (далі – Постачальник) та ОСОБА_1 (далі – Відповідач) було укладено договір № 60200376001 про отримання товарів в системі ПлатиПізніше™.
Цей Договір укладено в електронній формі, що згідно п. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» за правовими наслідками прирівнюється до укладення Договору в письмовій формі га підписаного власноручно, що підтверджується протоколом електронного підпису. 
Згідно вказаних умов Договору відповідачу було надано послуги з розстрочення платежів "Послуги з навчання по рекламі Фейсбук", встановленою вартістю 27122,45 грн. 
Надання послуг відповідачу засвідчена електронним підписом відповідача в договорі. 
Умовами Пакету фінансування визначеними в Договорі, встановлено розмір і порядок оплати місячних платежів: щомісяця рівними частинами до 20 числа кожного місяця, починаючи з наступного за місяцем укладення Договору.
Умовами пакету фінансування передбачено: 
-платіж при отриманні послуг (від загальної суми платежів): становить 0,00 грн.; кількість місячних платежів (крім першого): 5;
розмір місячних платежів: щомісяця рівними частинами - 5 424,49 гри.;
вид договору: надання послуг з розстроченням платежів.
Також згідно п. 1.1., п. 1.3, договору про участь постачальника в системі ІІлатиПінніше™ № 2022122304 від 23.12.2022 р. всі права вимоги до відповідача, що випливають з умов Договору були відступлені Постачальником на користь. Позивача в момент підписання Договору - 09.12.2024 р.
Про відступлення прав вимоги за Договором Відповідач повідомлений в письмовій формі, згідно п. 8.1. Договору.
Станом на 10 липня 2025 року відповідач не виконав прийнятих на себе, відповідно до положень умов Пакету фінансування та п. 10.4,2. Договору зобов`язань щодо своєчасної, повної та належної оплати вартості отриманих Послуг. Так, за весь період дії Договору відповідачем в якості оплати вартості отриманих послуг було сплачено: 10.12.2024 року - 19,73 грн.; 20.01.2025 року. - 5404,76 грн.; 11.04.2025 р. - 1 200,00 грн.; 15.04.2025 р. - 6500,00 грн.
Тобто відповідач послугами скористався, отримавши визначені послуги, але умови договору не виконав, грошові кошти не повернув, тому позивач просить стягнути заборгованість в розмірі 19770,45 та судовий збір в розмірі 3028,00 грн.
Ухвалою судді Олександрівського районного суду міста Запоріжжя від 29 липня 2025 року провадження по справі відкрите, визначено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
В судове засідання представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Зачепіло З.Я. не з`явилась. 10.12.2026 року до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить суд розглянути справу за їх відсутності. У задоволені позову відмовити.
В обґрунтування відзиву зазначає, що 09.12.2024 року між Фінансовою особою підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 60200376001. Кредитний договір підписано електронним підписом Позичальника, відтвореним шляхом використання Позичальником одноразового ідентифікатора.
23.12.2022 було укладено договір № 2022122304 відповідно до якого Фінансовою особою підприємцем ОСОБА_2 відступило на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «Фінансова Компанія «Фангарант Груп» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 2022122304. Таким чином, ТОВ «Фінансова Компанія «Фангарант Груп» наділено правом вимоги до Відповідача за договором № 2022122304.
Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу № 2022122304 від 23.12.2022 року ТОВ «Фінансова Компанія «Фангарант Груп» набуло права грошової вимоги до Відповідача. Позивач просить стягнути з Відповідача заборгованість у сумі 19 770,45 грн. з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 15 625,31 грн. заборгованість за штрафами - 4 145,14 грн.
Зазначає, що, вимоги ТОВ «Фінансова Компанія «Фангарант Груп» не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
У матеріалах справи відсутні й суду не надано будь-які належні, допустимі і достатні докази перерахування кредитних коштів за вищезазначеним договором позичальнику відповідно до вимог статей. 526,1054,1088 ЦК України.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавеиь) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07 червня 2023 року у справі № 234/3840/15-ц зазначив, що встановивши факт існування між сторонами кредитних зобов`язань, суди попередніх інстанцій не врахували, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти
На підтвердження стягнення заборгованості позивачем надано копію кредитного договору, копію розрахунків заборгованості, копію договорів факторингу та Витягів з реєстру боржників, однак зазначені документи не можуть підтвердити заборгованість за тілом кредиту.
Верховний суд у постанові: від 20.05.2022 № 336/4796/18 дійшов такого висновку: «Для стягнення боргу мало надавати кредитний договір та розрахунок заборгованості, потрібно надати і докази видачі кредиту. Це може бути: меморіальний ордер, виписка по рахунку, заява на видачу готівки, платіжне доручення, тощо. Такі документи повинні відповідати положенням Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Якщо кредитор не подає такі документи з позовною заявою, то суд повинен відмовити в задоволенні позову через недоведеність наявності заборгованості».
Належним доказом заборгованості відповідача за тілом кредиту може бути виписка по картковому рахунку, яка повинна досліджуватися в сукупності з іншими доказами. Разом з тим, позивачем не надано належних доказів на підтвердження перерахування відповідачу коштів по кредитному договору - розрахункового документа (платіжного доручення, меморіального ордеру, тощо) або виписки з банківського рахунку, які б відповідали вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
За змістом виниклих правовідносин щодо надання відповідачу фінансовою установою кредиту та з огляду на вимоги Глави 48 та параграфу 2 Глави 71 ЦК України, а також вимог Закону України «Про платіжні послуги», беручи до уваги вимоги ч. З ст. 12, п. 1 ч. 1 ст. 81 ЦПК України, зазначаємо, що під час виконання кредитором своїх зобов`язань по наданню кредитних коштів позичальнику, самим кредитором здійснюються такі дії, які повинні достатньо підтверджуватися договорами в тій формі і в тому змісті, в якому укладено між сторонами договірні правовідносини. Отже, докази про них мають бути вже створеними і саме сторона позивача повинна доводити обставини, на які посилається в позові.
Інших документів, які б підтверджували отримання відповідачем грошових коштів від позивача на умовах договору кредитування, так само як і розрахунку заборгованості, графіку погашення платежів, виписки по кредитному договору, позивачем не надано.
Згідно правового висновку Верховного Суду викладеного в постанові від 21 липня 2021 року в справі 287/363/16, при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування з важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд має право винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі (правова позиція Верховного Суду в постанові від 29 вересня 2022 року в справі 857/7/22).
В постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/564/18 вказано, що доказами які підтверджують наявність заборгованості та підтверджують її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаними положеннями Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Виписка по рахунку може бути належним доказом наведених у позові обставин, яка досліджується судом у сукупності з іншими доказами.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц (провадження № 61-3689св21), від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20 (провадження № 61-168св21), від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20 (провадження № 61-9207св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 752/14554/15-ц (провадження № 61-14046св21), від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц (провадження № 61-648св21).
Зазначає, що позивачем на обґрунтування позовних вимог до матеріалів справи не надано виписки по рахунку, інших первинних документів, які б свідчили про виникнення у відповідача за кредитним договором заборгованості.
У матеріалах справи відсутній розрахунок заборгованості, який дозволив би перевіриш правильність нарахування відсотків, а також, зробити висновок, що заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем.
Договір відступлення права вимоги є реальним договором, тому право вимоги виникає і може бути визнано судом лише після передачі документів (як майна) про право вимоги (ч. 1 ст. 517 Цивільного кодексу України). Отже, правонаступник може задовольнити своє право вимоги лише фізично маючи у себе документи про право вимоги, як матеріальні докази цього права.
Без документів право вимоги відсутнє. Саме за матеріальними доказами судом оцінюється і розмір переданого права. Без доказів розміру права вимоги, таке право відсутнє і не може бути передане.
Тобто, право вимоги за основним зобов`язанням переходить не в момент «передачі» суми заборгованості в обліку первісного кредитора, не в момент передачі Кредитного договору, не в момент передачі судового рішення, яким стягнено (чи визнано) суму боргу, а в момент передачі оригіналів документів, які є доказами права вимоги.
Оскільки, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Таким чином, керуючись ст. 517 Ц України первісні кредитори мали би надати ТОВ «Фінансова Компанія «Фангарант Груп» належні та достовірні докази переказу коштів на рахунок саме Відповідача.
Вважає, що доводи про відсутність доказів перерахунку кредитних коштів є слушними, заслуговують на увагу та ґрунтуються на вимогах Закону.
Водночас, підставою заміни учасника процесуальних правовідносин є факт набуття таким учасником відповідних прав, у даному випадку кредитора, у матеріальних правовідносинах.
Передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2018 року по справі № 914/868/17).
Відступлення майбутніх вимог чинне законодавство не забороняє, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності та існування на момент укладення договору факторингу.
Тобто відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 752/8842/14-ц, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.01.2019 у справі № 909/1411/13, від 13.10.2021 у справі № 910/11177/20).
Законодавцем передбачено можливість відступлення первісним кредитором новому кредитору як повного обсягу прав та обов`язків, належних йому на момент відступлення (універсальне правонаступництво), так і можливість відступлення прав лише у певній частині, що обумовлюється сторонами в договорі відступлення права вимоги (сингулярне правонаступництво). Оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права "nemo plus juris ad alium ransferre potest, quam ipse haberet", який означає, що "ніхто не може передати більше прав, ніж має сам".
Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 16.10.2018 у справі №914/2567/17, від 04.12.2018 у справі №31/160(29/170(6/77-5/100), від 04.06.2020 у справі №910/1755/19.
Договір відступлення права вимоги є реальним договором, тому право вимоги виникає і може бути визнано судом лише після передачі документів (як майна) про право вимоги (ч. 1 ст.517 Цивільного кодексу України). Отже, правонаступник може задовольнити своє право вимоги лише фізично маючи у себе документи про право вимоги, як матеріальні докази цього права.
Тобто, право вимоги за основним зобов`язанням переходить не в момент «передачі» суми заборгованості в обліку первісного кредитора, не в момент передачі Кредитного договору, не в момент передачі судового рішення, яким стягнено (чи визнано) суму боргу, а в момент передачі оригіналів документів, які є доказами права вимоги.
Оскільки, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Крім того, зазначає, що додані розрахунки заборгованості є документами. що складені самим позивачем, а відтак інформація зазначена в них, за умови відсутності первинних документів. на підставі яких вони були складені, не може бути доказом наявності заборгованості, на стягненні якої наполягає позивач.
Надані позивачем розрахунки заборгованості, не є борговими документами та належними доказами, що доводить отримання кредиту. Таким документом відповідно до ч. 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ від 25 вересня 2018 року, може бути банківський документ з підписом відповідача, якого не надано. Розрахунок заборгованості не є доказом наявності чи відсутності договірних зобов`язань між сторонами, оскільки він є доповненням до позову з зазначенням обрахунку позивачем позовних вимог майнового характеру, має інформаційний характер, а також не відповідає вимогам, яким має відповідати доказ здійснення фінансово-господарської операції. Крім того, з наданого розрахунку не вбачається за можливе перевірити правильність нарахувань відповідних сум, ніяких роз`яснень та доказів щодо принципу складення даних розрахунків справа не містить.
Розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит.
Крім того, наданий розрахунок містить лише відомості щодо загального розміру несплаченого кредиту та відсотків, без зазначення детального розрахунку, який включав би суми погашеного позичальником тіла кредиту та відсотків по кожному платіжному періоду тощо.
Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення.
Розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року (№ 342/180/17) та Верховного Суду України в постанові 11.03.2015 року (№ 6-16цс15).
Пункт 51 Розділу 3 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю пі, час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 75 від 04 липня 2018 року встановлює, що первинні документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи, який/яка склав/склала документ/від імені якого/якої складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції.
Пунктом 52 Розділу 3 Положення передбачено, що первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку.
Відповідно до пункту 62 Положення, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Вважає, що виписки по рахункам або касовий документ можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, в разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 року в справі № 752/9423/15-ц, від 16.09.2020 року в справі № 200/5647/18.
Зазначає, що розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже не є належними доказами існування боргу.
Наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором є неналежним та недостатнім доказом для задоволення позовних вимог, оскільки сам розрахунок, умови кредитування тощо, є внутрішніми документами установи та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалися кредитні кошти, на який строк, правильність нарахування відсотків позивачем.
Та обставина, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, не позбавляє позивача обов`язку надати суду належні та допустимі докази щодо розміру заборгованості за відсотками, оскільки саме таким чином діють принципи диспозитивності та змагальності сторін у цивільному процесі.
Відтак, надані позивачем розрахунки заборгованості та витяги з реєстру боржників до договору факторингу не можуть вважатися належними доказами на підтвердження наявності заборгованості.
Розрахунок заборгованості не можна покласти в основу рішення у справі, оскільки з нього не можливо встановити формування заборгованості та її складові, суми погашеного позичальником тіла кредиту та відсотків по кожному платіжному періоду. Тобто, даний розрахунок не є належним доказом суми заборгованості в розумінні положень ч.І ст. 77 ЦПК України.
Встановивши, що на підтвердження наявності в особи заборгованості за кредитним договором було надано лише відомості щодо загального розміру несплаченого кредиту та відсотків, без зазначення детального розрахунку, який включав би суми погашеного позичальником тіла кредиту та відсотків по кожному платіжному періоду, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача боргу за спірним кредитним договором.
Відповідний правовий висновок міститься в Постанові Касаційного Цивільного Суду Верховного Суду від 01.02.2023 № 199/7014/20 (61-17825св21).
Крім того, зазначає, що у справі відсутні належні та достовірні докази передачі права вимоги до відповідача від первісного кредитора до позивача, в той же час, позивачем не надано підтвердження сплати первісному кредитору коштів за Договорами факторингу, як того вимагає Закон.
17.12.2025 року до канцелярії суду від представника позивача ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФАНГАРАНТ ГРУП» Гаврилюка О.С. надійшла відповідь на відзив. У відповіді на відзив просить суд розглянути справу за його відсутності. Позов задовольнити з підстав викладених у пояснення на відзив. 
Фіксування судового процесу технічними засобами звукозапису не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судом встановлено, що 09.12.2024 р. між ФОП ОСОБА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 та ОСОБА_1 було укладено договір № 60200376001 про отримання товарів в системі ПлатиПізніше™.
Згідно з п. 1.1 договору № 2022122304 про участь постачальника в системі «ПлатиПізніше™» (факторингу) від 23.12.2022, укладеним між ТОВ «ФК «Фангарант Груп» та ФОП ОСОБА_2 , постачальник постачає товари клієнтам (надає послуги) та відступає Процесинг-центру права вимоги платежів та право власності на товари в якості забезпечення грошових вимог за договорами з клієнтами, а Процесинг-центр здійснює факторингове фінансування відступлених постачальником Процесинг-центру прав разом з усіма правами вимоги до клієнтів, що випливають з умов, на яких було здійснено постачання клієнтам товарів та надання послуг (а.с. 15).
Згідно умов Договору № 60200376001 про отримання товарів в системі ПлатиПізніше™ відповідачу було надано послуги з розстрочення платежів "Послуги з навчання по рекламі Фейсбук", встановленою вартістю 27122,45 грн. 
Зазначений договір був укладений в електронній формі, що згідно з п. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», за правовими наслідками прирівнюється до укладення договору в письмовій формі підписаного власноручно.
Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Згідно ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Отже, суд приходить до висновку, що договори укладені у спосіб, визначений чинним законодавством України, з повним дотриманням вимог щодо їх укладення із зазначенням умов, які жодним чином не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до частин 1-2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з положеннями ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідач своїм підписом у договорі погодився з усіма умовами, зокрема і з тим, що ознайомлений та повністю погоджується з Правилами в редакціях, що діяли на момент підписання договору, додатковий його підпис на самих Правилах не потрібен.
За п.п. 10.4.2 договорів, клієнт зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати платежі, передбачені пакетом фінансування та цим договором.
Підпунктами 12.2, 12.3, 12.4, 12.5 договорів встановлений порядок сплати неустойки за прострочення сплати платежів за договором.
Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом строків, визначених періодом та кількістю періодичних платежів, якщо інше не вказано в пакеті фінансування, цей договір вважаються автоматично пролонгованим на кожний наступний рік, якщо зобов`язання сторін за цим договором на кінець строку його дії не є погашеними, відповідно до п.п. 13.1 договорів.
Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, відповідач належним чином виконував зобов`язання з повернення грошових коштів, в результаті чого станом на день звернення до суду з даним позовом, а семе 14.07.2025 року в нього утворилась заборгованість у розмірі 19770,45 грн., що складається з наступного: 15625,31 грн. – заборгованість за основним зобов`язанням з оплати вартості отриманих послуг; 4145,14 грн. – сума штрафних санкцій, нарахованих відповідно до положень п.п. 12.2 – 12.3 договору.
Посилання представника відповідача у відзиві на позов, щодо відсутності у матеріалах справи будь-яких належним та допустимих доказів перерахування кредитних коштів за вищезазначеним договором позичальнику, стосовно доданих розрахунків заборгованості, що складені самим позивачем не можуть бути доказом наявності заборгованості, відсутності у матеріалах справи належних та достовірних доказів передачі права вимоги до відповідача від первісного кредитора до позивача, в той же час, відсутності підтвердження сплати первісному кредитору коштів за Договорами факторингу є помилковим та спростовується наступним.
Договір № 60200364533 про отримання товарів в системі ПлатиПізніше від 23.08.2024 року було укладено між ФОП ОСОБА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 та ОСОБА_1 і за своєю юридичною природою є Договором надання послуг з розстроченням платежів, про що безпосередньо зазначено в розділі 4 Договору «Умови пакету фінансування». 
Згідно умов Договору відповідачу ОСОБА_1 було надано послуги з розстроченням платежів "Послуги з навчання по рекламі Фейсбук", встановленою вартістю 27122,45 грн. Надання Послуг відповідачу ОСОБА_1 засвідчена електронним підписом відповідача на Договорі. 
Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. 
Згідно положень ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором Відповідач, підписавши Договір, погодився на викладені умови, зокрема, погоджений між сторонами розмір щомісячних платежів, який встановлено розділом 14 Договору, а також порядок та строк їх погашення. Крім того, Відповідач, здійснюючи фактичні платежі у розмірі, встановленому Договором, погодився з умовами Договору, в той же час, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. 
Згідно з п. 8.1. Договору Клієнт (Відповідач) отримує товари (послуги) від Постачальника на умовах Договору та згідно обраного Клієнтом Пакету фінансування (далі – Пакет фінансування), а Постачальник забезпечує надання товарів (послуг) Клієнту. В момент підписання Договору всі існуючі та майбутні права Постачальника за Договором відступаються на користь Процесинг-центра (Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія" Фангарант Груп", далі – Позивач). 
Зокрема, відповідач ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив, що ознайомлений та погоджується з умовами, викладеними в п. 8.1. Договору, щодо відступлення Постачальником всіх існуючих та майбутніх прав за Договором на користь Позивача. 
Як зазначено в ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. 
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника . Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (ст. 1078 Цивільного кодексу України). 
Право вимоги щодо сплати платежів за Договором перейшло до Позивача на підставі факторингу саме як майбутня вимога, що не суперечить вимогам чинного законодавства України. А отже, Позивач в момент укладання Договору № 60200344579 про отримання товарів в системі ПлатиПізніше від 19.02.2024 року між Постачальником та Відповідачем автоматично набув статусу кредитора, а Відповідач відповідно статусу боржника до моменту повного виконання зобов`язань за укладеним Договором. 
Позивач (ТОВ "Фінансова компанія "Фангарант Груп") є фінансовою установою згідно законодавства України, на підставі Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ФК № 450 від 12.12.2013 року та Ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг з факторингу (Розпорядження Нацкомфінпослуг № 455), та має право на законних підставах надавати фінансові послуги з факторингу. 
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі №909/968/16 визначено, що згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі – Закон) фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. 
За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою. 
Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. 
При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. 
Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. 
Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України ). 
Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. 
Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається. 
Відповідно до п. 2 Договору № 60200376001 про отримання товарів в системі ПлатиПізніше™ від 09.12.2024 року, розрахункова сума платежів становить 27122,45 (двадцять сім тисяч сто двадцять дві) гривні 45 копійок. Сума факторингового фінансування за вищевказаним Договором складала 22593,00 (двадцять дві тисячі п`ятсот дев`яносто три) гривні 00 копійок, що підтверджується платіжною інструкцією № 9642 від 09.12.2024 року щодо фінансування за особовим рахунком № НОМЕР_2 ОСОБА_1 . Саме різниця між ціною Договору та сумою фінансування в розмірі 4529,45 (чотири тисячі п`ятсот двадцять дев`ять) гривень 45 копійок є платою за договором факторингу. 
З огляду на зазначені вище норми матеріального права, вбачається, що право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 , позивачу було відступлене на підставі договору факторингу. 
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Положеннями п. 3 ч.1 ст. 3, ст. 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб`єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але таких, що відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, а також можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). 
За змістом ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. 
Зі змісту укладеного Договору між Відповідачем та Постачальником, в момент підписання якого всі існуючі та майбутні права Постачальника за Договором були відступлені Позивачу на підставі п. 8.1. Договору, вбачається, що відповідач ОСОБА_1 , ознайомившись з умовами Договору, він чітко усвідомлював усі умови даного Договору і вважав їх прийнятними для себе, своїм підписом погодився з викладеними у Договорі положеннями. 
Крім цього, на виконання умов Договору у період з 10.12.2024 року по 15.04.2025 року відповідачем ОСОБА_1 було здійснено 5 платежів по оплаті існуючої частини заборгованості в розмірі 13124,49 грн., що свідчить про визнання ним факту укладання Договору та надання послуг за таким Договором. 
Зокрема, на рахунок позивача ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФАНГАРАНТ ГРУП» надійшли наступні оплати (без врахування комісії платіжної системи): 10.12.2024 р. – 9,93 грн. (комісія платіжної системи складає 0,07 грн.); 10.12.2024 р. – 9,80 грн. (комісія платіжної системи складає 0,20 грн.); 20.01.2025 р. – 5 404,76 грн. (комісія платіжної системи складає 38,10 грн.); 11.04.2025 р. – 1 200,00 грн.; 15.04.2025 р. – 6 500,00 грн. 
Крім того суд звертає увагу на те, що факт укладання Договору та внесення оплати самим відповідачем ОСОБА_1 не заперечується. 
Таким чином, зробивши часткові оплати з метою виконання умов Договору, відповідач ОСОБА_1 вчинив конклюдентні дії щодо визнання укладання договору 
Аналогічної позиції притримується Верховний Суд в пункті 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144це18) та від 23 грудня 2020 року по справі №127/23910/14-ц, а саме Судом зазначено: не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу або суми санкцій є тією, яка свідчить про визнання боргу. 
Верховний Суд в пункті 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зазначив, що: не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами . 
Крім того, в Постанові Верховного Суду від 23.12.2020 по справі №127/23910/14-ц зазначено, що: часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та або суми санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу . 
Також, відповідно до пункту 6.38. Постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 по справі № 227/3760/19-ц, в якому було визначено, що «у разі якщо договір виконувався обома сторонами то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та не може бути оспорюваним. 
Верховний суд у постанові по справі № 916/2403/18 від 10.09.2019 зробив такі висновки: до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку може належати зокрема часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. 
Аналогічний правовий висновок викладено постанові Верховного Суду від 09.11.2018 у справі N 911/3685/17. 
Тому з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку щодо визнання відповідачем ОСОБА_1 факту укладання Договору та розуміння всіх його істотних умов та наслідків невиконання. 
Щодо нарахування ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФАНГАРАНТ ГРУП» штрафних санкцій по договору № 60200376001 від 09.12.2024 року у розмірі 4145,14 грн. суд приходить до наступного.
У пункті 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України зазначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. В подальшому воєнний стан продовжується по теперішній час. 
Крім того, як уже зазначалося, відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 штрафних санкцій по договору № 60200376001 від 09.12.2024 року у розмірі 4145,14 грн., задоволенню не підлягають.
Згідно зі статтями 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).
Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання.
Як слід з розрахунку заборгованості згідно договору № 60200376001 від 09.12.2024 року станом на 10.07.2026 року відповідачем ОСОБА_1 в період з 11.04.2025 року по 15.04.2025 року частково була погашена заборгованість у розмірі 7700,00 грн., з яких: 6072, 65 грн. було зараховано як місячний платіж, а 1627,35 грн. як неустойка (штраф).
Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, суд вважає, що ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФАНГАРАНТ ГРУП» не мало право нараховувати штрафні санкції, а тим паче зараховувати 1627,35 коп. в погашення неустойки (штрафу).
З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, щодо стягнення з відповідача ОСОБА_1 суми заборгованості у розмірі 13997,96 грн. (15625,31 грн. – 1627,35 грн.)
Відповідно до ч 1. ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 137, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:

Позовну заяву ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФАНГАРАНТ ГРУП» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФАНГАРАНТ ГРУП» (місце знаходження: м. Київ, пр-т. Степана Бандери, буд.21 корпус В, ЄДРПОУ: 38922870) заборгованість за договором № 60200376001 від 09.12.2024 року у розмірі 13997 (тринадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто сім) гривень 96 копійок. 
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФАНГАРАНТ ГРУП» (місце знаходження: м. Київ, пр-т. Степана Бандери, буд.21 корпус В, ЄДРПОУ: 38922870) судовий збір у розмірі 2143 (дві тисячі сто сорок три) гривні 90 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: М.В. Антоненко