КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 761/8003/25 Головуючий у суді І інстанції: Волошин В. О.
провадження №22-ц/824/4370/2026 Головуючий у суді ІІ інстанції: Писана Т.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Тихої П.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про стягнення премії до свята, заборгованості за невиплачену компенсацію невикористаної відпустки, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, змінення підстави звільнення, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», в якому просив суд:
- стягнути з відповідача на користь позивача святкову премію з нагоди святкування Воскресіння Христового у сумі посадового окладу - 26 720,00 грн;
- стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за невиплачену компенсацію за 5 календарних днів невикористаної відпустки у сумі 9 558,50 грн;
- стягнути з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 27 листопада 2024 року по день фактичного розрахунку у сумі 1 482,36 грн за кожен день затримки, з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів;
- змінити підставу звільнення на частину 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю;
- стягнути з відповідача на користь позивача 50 000,00 грн моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працював у відповідача, остання посада, яку обіймав позивач перед звільненням - аналітик консолідованої інформації 1 категорії відділу прогнозування та управління ризиками служби аналізу та управління ризиками апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України», наказом відповідача від 26 листопада 2024 року за № 476-к, позивача було звільнено з роботи - 26 листопада 2024 року, за ч. 1 ст. 38 КЗпП України.
На думку позивача, при проведенні з ним, як звільненим працівником остаточного розрахунку, роботодавець (відповідач) не здійснив з ним повного розрахунку, оскільки як вважає позивач невірно обрахував кількість невикористаних ним днів відпустки, зменшивши цю кількість днів на п`ять календарних днів, розмір компенсації, за які складає 9558,70 грн. Так, позивач вважав, що відповідач безпідставно не сплатив йому премію, як передбачено Колективним договором з нагоди святкування Воскресіння Христового, у розмірі одного посадового окладу. У досудовому порядку відповідач, обґрунтовував свої дії щодо невірного обрахунку суми компенсації за невикористану позивачем відпустку та несплату йому премії, що у період часу з 30 серпня 2022 року по 30 квітня 2023 року позивач не працював, оскільки йому було призупинено трудовий договір. Однак, постановою Одеського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року у справі № 522/17582/22 вказане призупинення трудового договору було визнане незаконним. Враховуючи, що відповідачем, як роботодавцем, не були проведені з позивачем, як працівником, остаточний розрахунок (несплачена в повному обсязі компенсація за невикористану відпустку та несплачена премія з нагоди свята), позивач просив суд на підставі ст. ст. 116, 117 КЗпП України, стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку зі звільненим працівником.
Крім того, позивач вважав, що при зазначені причин звільнення в наказі відповідача №476-К від 26 листопада 2024 року відповідачем невірно були зазначені правові підстави для звільнення позивача з роботи ч. 1 ст. 38 КЗпП України, замість вірної норми ч. 3 ст. 38 КЗпП України, враховуючи те, що роботодавцем були проігноровані заяви позивача про звільнення з роботи, подані ним 21 листопада, 23 листопада, 25 листопада 2024 року.
Внаслідок протиправних дій відповідача, як роботодавця, по відношенню до позивача, як працівника, які полягали у порушенні трудових прав позивача, зокрема незаконне призупинення трудового договору позивача, примус до продовження трудових відносин через ігнорування заяв позивача про звільнення, не проведення повного розрахунку з позивачем, як звільненим працівником. Вказані протиправні дії відповідача спричинили значний негативний вплив на психоемоційний стан позивача, викликали почуття несправедливості, безвиході та нервове виснаження, що спричиняє позивачу моральні страждання, а тому заподіяну йому моральну шкоду він оцінив в 50 000 грн.
Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх порушених прав.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням адвокат Попова Ірина Сергіївна, в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги щодо вимоги про стягнення святкової премії (невиплати одноразового заохочення з нагоди святкування Воскресіння Христового) представник позивача зазначала, що наказом ДП «АМПУ» від 05.04.2023 року № 146-к «Про заохочення працівників апарату управління ДП «АМПУ», відповідно до пунктів 3.3.2 та 3.3.5 Колективного договору трудового колективу ДП «АМПУ» на 2016-2018 роки (зі змінами), з метою стимулювання працівників апарату управління ДП «АМПУ» та з нагоди святкування Воскресіння Христового, працівникам апарату управління ДП «АМПУ» нараховано та виплачено у складі заробітної плати за березень 2023 року одноразове грошову заохочення у розмірі посадового окладу.
Проте, передбачене наказом ДП «АМПУ» від 05.04.2023 року № 146-к заохочення позивачу у справі виплачене не було.
Представник позивача вважає, що у разі прийняття рішення ДП «АМПУ» про заохочення до державних, релігійних, професійних та інших свят, таке заохочення стосується всіх працівників апарату управління ДП «АМПУ» без жодного обмеження та/або виключення певної категорії працівників.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за невиплачену компенсацію за 5 календарних днів невикористаної відпустки у сумі 9558,50 грн, представник позивача зазначала, що за час роботи в апараті управління ДП «АМПУ» з 17.05.2021 року по 26.11.2024 року позивачем було використано 40 календарних днів відпустки, а саме:
1) у листопаді 2021 року - 13 календарних днів (з урахуванням того, що позивачем взято 14 календарних днів відпустки з 18.11.2021 року по 01.12.2021 року, однак у зв`язку з лікарняним, який був відкритий 01.12.2021 року один день відпустки не був використаний та був повернутий, таким чином фактично використано 13 днів відпустки);
2) у лютому 2022 року - 14 календарних днів відпустки;
3) у травні 2023 року - 13 календарних днів відпустки (з урахуванням того, що позивачем було взято 14 календарних днів відпустки з 29.05.2023 року по 11.06.2023 року, однак у зв`язку з лікарняним, який діяв 29.05.2023 року один день відпустки не був використаний та був повернутий, таким чином фактично використано 13 днів відпустки).
Виходячи з наведеного розрахунку, загальна кількість невикористаних днів відпустки, що підлягає компенсації при звільненні має становити 41 календарних днів (81 - 40 = 41), де 81- загальна кількість нарахованих днів відпустки, 40 - використані дні відпустки.
Однак представник позивача зазначає, що отримавши розрахунок при звільненні разом з повідомленням про суми нараховані та виплачені при звільненні, позивачу було компенсовано меншу кількість днів, а саме 36 календарних днів невикористаної відпустки.
Відповідно до інформації зазначеної у повідомленні про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні, відповідачем за 36 календарних днів невикористаної відпустки було виплачено позивачу компенсацію у сумі 68 821,43 грн. Або ж 1911,70 грн за кожен день невикористаної відпустки (68 821,43 грн /36 днів).
Проте на переконання позивача зазначена виплата є неповною, оскільки відповідачем не було здійснено повну компенсацію невикористаних днів відпустки, а саме не здійснено розрахунок ще за 5 календарних днів у сумі 9558,70 грн (5 х 1911,70 грн).
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 27 листопада 2024 року по день фактичного розрахунку у сумі 1482,36 грн за кожен день затримки, представник позивача зазначала, що наказом ДА «АМПУ» від 26.11.2024 року за № 476-к ОСОБА_1 був звільнений 26.11.2024 року з посади аналітика консолідованої інформації 1 категорії відділу прогнозування та управління ризиками служби аналізу та управління ризиками апарату управління ДП «АМПУ» за ч. 1 ст. 38 КЗпП України.
Однак, як зазначає представник скаржника, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідачем не здійснено повний розрахунок при звільненні.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги в частині внесення змін до наказу про звільнення, представник позивача зазначала про те, що позивач не погоджується із зазначенням підстави для звільнення (за ч. 1 ст. 38 КЗпП України) та вважає, що з урахуванням усіх обставин, які передували звільненню доречним є зазначити саме ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а саме працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.
З цього приводу представник позивача посилалась на обставини справи № 522/17582/22 за позовом ОСОБА_1 , викладені у постанові Одеського апеляційного суду від 20.11.2024 року, в якій встановлено, що: «за встановленими колегією суддів обставинами, як на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору, так і на час розгляду справи, ДП «АМПУ» здійснювало свою діяльність. Трудові відносини відповідач призупинив вибірково з окремими працівниками, а не з усіма працівниками.
Зокрема, з одним із працівників відділу аналізу та оцінки діяльності відокремлених підрозділів служби аналізу та управління ризиками ДП «АМПУ», у якому працював позивач, відповідач наказом від 01 вересня 2022 року припинив простій та запровадив для нього дистанційну роботу. Принцип такої вибірковості ДП «АМПУ» не обґрунтувало.
Даних про те, що у відповідача відбулось скорочення чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації праці матеріали справи не містять.
За встановлених обставин, саме по собі погіршення фінансового стану підприємства не є тією обставиною, яка надає роботодавцю право вибірково призупиняти трудові договори з окремими працівниками на підставі статті 13 Закону № 2136-ІХ.
Отже, роботодавець ДП «АМПУ» не довів, що у зв`язку із збройною агресією росії проти України він був позбавлений можливості надати позивачу роботу за укладеним із ним трудовим договором, а останній не мав змоги виконувати свої трудові обов`язки.
Аналогічна правова позиція викладене у постанові Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі №755/10764/22 (з тотожними правовідносинами і однаковим відповідачем).
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що призупинення дії трудового договору з позивачем є незаконним, оскільки обставин неможливості відповідача у зв`язку з військовою агресією проти України надати позивачу роботу, а останньому її виконувати не встановлено й доводи як і відзиву на позовну заяву, так і відзиву на апеляційну скаргу ДП «АМПУ» цього не спростовують».
Представник позивача вважає, що зазначені обставини дають право стверджувати про те, що єдиною підставою, якою керувався позивач подаючи заяву про звільнення - дискримінаційне відношення до нього з боку роботодавця - відповідача у справі, а відтак, вимога щодо внесення змін до наказу та трудової книжки шляхом зазначення підстави звільнення ч. 3 ст. 38 КЗпП України замість ч. 1 ст. 38 КЗпП України є обґрунтованою та такою, яка підлягає задоволенню.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги щодо підстав для стягнення моральної шкоди, представник позивача зазначала про те, що у справі наявні обставини, які вказують на обґрунтованість заявленої позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000 гривень, зокрема незаконне призупинення трудового договору. Зазначений факт був предметом апеляційного перегляду та висновки за результатом такого перегляду викладені у постанові Одеського апеляційного суду від 20.11.2024 року у справі №522/1758/22.
Також позивачем виокремлено завданням йому моральної шкоди зі сторони відповідача шляхом ігнорування поданих заяв про звільнення. Порушення вимог ст.116, ст. 117 КЗпП України в частині неповного розрахунку при звільнені. Крім того, приховування відповідачем інформації про суттєві зміни в умовах праці, а саме зміна розміру посадового окладу. Під час перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати, ДП «АМПУ» суттєво підвищило посадові оклади працівникам апарату управління ДП «АМПУ», зокрема на посаді, яку обіймав позивач. Однак, позивач не був обізнаний про такі зміни. Як наслідок, на момент подання заяви про звільнення позивач був позбавлений можливості об`єктивно оцінити всі обставини, так як не володів повною інформацією щодо умов оплати праці, що могло вплинути на рішення позивача щодо подальшої праці. Вже після звільнення позивач випадково дізнався про підвищення окладів та двічі звертався до ДП «АМПУ» із запитом щодо розміру свого посадового окладу на момент звільнення. Проте підприємство знову проігнорувало поданий запит.
29 грудня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ДП «АМПУ» - Ігнатенко Тетяни Борисівни, в якому просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги представник відповідача вказувала на те, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, неправильності встановлення судом обставин, які мають значення для справи, неправильного їх дослідження та оцінки, неправильного визначення спірних правовідносин, які призвели до прийняття незаконного рішення.
У судовому засіданні представник апелянта Попова І.С. просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.
Представник відповідача Ігнатенко Т.Б. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення, виходячи з наступного.
Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача святкової премії з нагоди святкування Воскресіння Христового у сумі посадового окладу - 26 720 грн, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що вказана позовна вимога, з урахуванням положень ст.ст. 6, 19 ГК України є фактичним втручанням в господарську діяльність відповідача, як суб`єкта господарювання, оскільки органами управління відповідача не приймалося відповідне рішення (наказ, розпорядження тощо) щодо нарахування позивачу та виплати позивачу відповідної премії, при цьому судом першої інстанції враховані висновки Великої Палати Верховного Суду по справі № 317/2777/17 в постанові від 30 червня 2020 року, в якій зазначено, що при вирішенні питання щодо ефективності обраного позивачем способу захисту суди мають уникати зайвого втручання у внутрішні питання діяльності товариства, які вирішуються виключно рішеннями відповідних органів товариства.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за невиплачену компенсацію за 5 календарних днів невикористаної відпустки у сумі 9558,50 грн, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що право на додаткову щорічну відпустку за ненормований робочий день виникає та може бути нараховано лише за фактично відпрацьований час. Зазначене вбачається із аналізу положень ст. 9 Закону України «Про відпустки», а тому взявши до уваги те, що позивач у період призупинення трудового договору фактично не працював та не виконував роботу, яка дає право на додаткову щорічну відпустку, то і визначені законодавством підстави для її надання чи нарахування відсутні, тому суд першої інстанції не вбачав правових підстав для задоволення цієї вимоги.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 27 листопада 2024 року по день фактичного розрахунку у сумі 1482,36 грн за кожен день затримки, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що оскільки судом не встановлено не дотримання стороною відповідача при звільненні позивача з роботи положень ст. 116 КЗпП України, а також беручи до уваги, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволені вимоги стягнення святкової премії та стягнення заборгованості за невиплачену компенсацію за 5 календарних днів, суд першої інстанції не вбачав правових підстав для задоволення вимоги № 3, яка фактично є похідною від вимог №№ 1, 2, при цьому судом також враховані положення діючої редакції ст. 117 КЗпП України.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги щодо зміни підстави звільнення на частину 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з порушення роботодавцем законодавства про працю суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що з матеріалів справи вбачається, що в жодній з поданих позивачем, як працівником на адресу відповідача, як роботодавця заяв про звільнення від 21 листопада 2024 року, від 23 листопада 2024 року, від 25 листопада 2024 року, не містила підстави звільнення саме за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. В останній заяві від 25 листопада 2024 року позивач зазначав, що в разі повторного ігнорування його заяви про звільнення за власним бажанням зі сторони відповідача, він має намір скористатись в майбутньому положеннями абз. 3 ст. 38 КЗпП України. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до висновку, що дана вимога позивача є безпідставною та необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає, при цьому судом першої інстанції враховано, що при поданні кожен раз нової заяви про звільнення, позивачем не була відкликана попередня заява про звільнення.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50 000 грн, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що оскільки судом не встановлено протиправності дій сторони відповідача, як роботодавця по відношенню до позивача, як працівника, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, при цьому судом першої інстанції враховано, що постановою Одеського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року по цивільній справі № 522/17582/23 визнано незаконним та скасовано п. 2 наказу відповідача від 30 серпня 2022 року № 237-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 » та поновлено дію трудового договору, укладеного між ОСОБА_1 та ДП «Адміністрація морських портів України». Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000 грн (за незаконне призупинення дії трудового договору).
Крім того, вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції також відмовив у задоволенні зави відповідача про застосування наслідків пропуску строків звернення позивача до суду з даним позовом, в силу того, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується із вищевказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Встановлено, що з 17 травня 2021 року позивач працював у відповідача, з 22 березня 2024 року позивач був переведений на посаду аналітика консолідованої інформації 1 категорії відділу прогнозування та управління ризиками служби аналізу та управління ризиками апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» (а.с. 34, 35 т. 1).
28 лютого 2022 року наказом відповідача за № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з веденням воєнного стану в Україні» (зі змінами), погодженого з Первинною профспілковою організацією працівників відповідача, було встановлено початок простою в апараті управління відповідача з 08 год. 30 хв. 01 березня 2022 року - до припинення або скасування воєнного стану в Україні.
30 серпня 2022 року наказом відповідача № 237-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору із ОСОБА_1 » з 30 серпня 2022 року позивачу було припинено простій та призупинено дію трудового договору, укладеного з позивачем, до відновлення можливості виконувати ним роботу, але не пізніше дня після припинення або скасування воєнного стану в Україні.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2023 року по цивільній справі № 522/17582/23 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу (№ 237-к від 30 серпня 2022 року), поновлення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, відмовлено.
Постановою Одеського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року по цивільній справі № 522/17582/23 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2023 року скасовано. Постановлено у справі нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання наказу незаконним, поновлення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано п. 2 наказу відповідача від 30 серпня 2022 року № 237-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 » та поновлено дію трудового договору, укладеного між ОСОБА_1 та ДП «Адміністрація морських портів України». Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 30 серпня 2022р. до 01 травня 2023 року, у розмірі 516 586,86 грн (з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів); моральну шкоду у розмірі 5000 грн. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; здійснено розподіл судових витрат.
08 листопада 2024 року наказом відповідача за № 279-вп «Про надання відпустки», ОСОБА_1 було надано відпустку без збереження заробітної плати, як особі яка виїхала за межі території України строком 39 календарних днів з 10 листопада 2024 року по 18 грудня 2024 року.
21 листопада 2024 року (четвер о 19:16:37 год.), у позаробочий час, позивачем була подана відповідачу заява, яка була підписана кваліфікованим електронним підписом позивача та надіслано засобами електронного зв`язку на адресу відповідача (а.с. 36-37 т. 1), у якій позивач просив припинити його відпустку без збереження заробітної плати 25 листопада 2024року та звільнити його за угодою сторін цією ж датою, з виплатою трьох середньомісячних заробітних плат.
23 листопада 2024 року (субота о 14:35:41 год.) у вихідний день позивачем була подана відповідачу нова заява, яка була підписана кваліфікованим електронним підписом позивача та надіслано засобами електронного зв`язку на адресу відповідача (а.с. 40, 41 т. 1), у якій позивач просив припинити його відпустку без збереження заробітної плати 25 листопада 2024року та відповідно до вимог ст. 38 КЗпП України звільнити за власним бажанням цією ж датою (25 листопада 2024 року) у зв`язку із неможливістю продовжувати роботу, а саме переїзд на нове місце проживання за кордон, та врахувати стан здоров`я (інвалід ІІ групи).
25 листопада 2024 року (понеділок о 21:05:43 год.) у позаробочий час позивачем була подана відповідачу заява, яка була підписана кваліфікованим електронним підписом позивача та надіслано засобами електронного зв`язку на адресу відповідача (а.с. 51, 52 т. 1), у вказаній заяві позивач просив припинити його відпустку без збереження заробітної плати 26 листопада 2024 року та відповідно до вимог ст. 38 КЗпП України звільнити за власним бажанням цією ж датою (26 листопада 2024 року), у зв`язку із неможливістю продовжувати роботу, а саме переїзд на нове місце проживання за кордон та стан здоров`я (має ІІ групу інвалідності з дитинства). Крім того, у вказаній заяві позивач зазначив, що у разі повторного ігнорування його заяви про звільнення за власним бажанням зі сторони відповідача, він має намір скористатись в майбутньому положеннями абз. 3 ст. 38 КЗпП України, що має наслідки для відповідача, як роботодавця, визначені ст. 44 КЗпП України.
26 листопада 2024 року відповідачем було видано накази № 293-вп «Про внесення змін до наказу ДП «АМПУ» від 08 листопада 2024 року № 279-вп «Про надання відпустки» та №476-к «Про звільнення», яким звільнено 26 листопада 2024 року позивача ОСОБА_1 (табельний номер 628) аналітика консолідованої інформації 1 категорії відділу прогнозування та управління ризиками служби аналізу та управління ризиками апарату управління за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП України (п. 1 наказу). Головному бухгалтеру апарату управління доручено провести з ОСОБА_1 повний розрахунок у відповідності з законодавством України та виплатити грошову компенсацію за 31 календарний день невикористаної щорічної відпустки, право на які виникло до 31 грудня 2023 року та за 5 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, право на які виникло з 1 січня 2024 року до дати звільнення 26 листопада 2024 року (п. 2 наказу) (а.с. 67, 68 т.1).
Наказом відповідача від 26 листопада 2024 року № 293-вп внесено зміни до наказу відповідача від 08 листопада 2024 року № 279-вп «Про надання відпустки», а саме змінено слова та цифри: «строком на 39 календарних дні (в) з 10.11.2024 по 18.12.2024» - на слова та цифри: «строком на 16 календарних дні (в) з 10.11.2024 по 25.11.2024».
На виконання вимог КЗпП України та згідно заяви позивача від 26.11.2024 року щодо порядку надсилання йому документів, ДП «АМПУ» 26.11.2024 року забезпечено надсилання позивачу на месенджер WhatsApp фотокопії наказів ДП «АМІЛУ» від 26.11.2024 № 293-вп та № 476-к, повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, а також копії вказаних документів надіслано на зазначену ним адресу електронної пошти, і проведено із ним необхідні розрахунки відповідно до вимог законодавства.
У відповідь від позивача отримано через месенджер WhatsApp повідомлення про ознайомлення Позивачем 26.11.2024 із наказом ДП «АМПУ» від 26.11.2024 № 476-к про його звільнення та розрахунковим листком від 26.11.2024 щодо нарахованих та виплачених сум при звільненні.
26 листопада 2024 року відповідачем було отримано заяву позивача від 26 листопада 2024 року, підписану того ж дня кваліфікованим електронним підписом позивача, в якій позивач просив відповідача про надсилання йому копій документів за допомогою месенджера «WhatsApp» за номером телефону НОМЕР_1 та на електронну пошту за адресою: kirpichnikovmax@gmail.com та після чого направлення документів за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому позивачем зазначено, що повідомлення щодо особистого ознайомлення ним з наказом про звільнення та повідомленням про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні буде направлено у формі текстового повідомлення із застосуванням месенджера «WhatsApp» провідному спеціалісту кадрової роботи служби управління персоналом апарату управління відповідача ОСОБА_2 за номером: 050-333-20-94. Також надано згоду на пересилання його трудової книжки за поштовою адресою: АДРЕСА_1 .
ДП «АМПУ» листом від 26.11.2024 № 3550/10-01-16/Вих засобами поштового зв`язку 27.11.2024 року надіслано з описом вкладення на зазначену позивачем адресу: АДРЕСА_1 дві копії наказу ДП «АМПУ» від 26.11.2024 №476-к «Про звільнення», повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні та трудову книжку ОСОБА_1 (Серія : АХ номер НОМЕР_2 ), що підтверджується описом вкладення, поштовим конвертом з трекінгом поштового відправлення 6502616447774 та інформацією про поштове відправлення із трекінгом 6502616447774 із офіційного вебсайту AT «Укрпошта».
У подальшому ДП «АМПУ» отримано заяву від 06.01.2025 року, якою ОСОБА_1 повідомив про неможливість отримання особисто (у зв`язку з поважними причинами, а саме знаходження за кордоном) документів щодо його звільнення та трудової книжки та просив надіслати їх на адресата ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 .
23.01.2025 року ДП «АМПУ» у відповідь на цю заяву позивача листом від 22.01.2025 №199/10-01-01-16/Вх надіслано на поштову адресу ОСОБА_3 з описом вкладення лист від 26.11.2024 №3550/10-01-16/Вих, дві копії наказу ДП «АМПУ» від 26.11.2024 №476-к «Про звільнення», повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні та трудову книжку ОСОБА_1 (Серія АХ номер 651521), які отримано 24.01.2025 року, що підтверджується описом вкладення, накладною про поштове відправлення з тренінгом 6502616484360 та інформацією про поштове відправлення із трекінгом 6502616484360 із офіційного вебсайту AT «Укрпошта».
Переглядаючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача святкової премії з нагоди святкування Воскресіння Христового у сумі посадового окладу - 26720 грн, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 26.02.2016 року схвалено на загальних зборах трудового колективу колективний договір трудового колективу апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на 2016-2018 роки (а.с.101-105 том 1).
Пунктом 1.2 колективного договору визначено, що положення цього договору поширюється на всіх штатних працівників апарату управління ДП «АМПУ», а також на Голову ДП «АМПУ» і є обов`язковим для сторін, що його уклали.
Відповідно до наказу ДП «АМПУ» від 05.04.2023 року № 146-к «Про заохочення працівників апарату управління ДП «АМПУ» встановлено, що відповідно до пунктів 3.3.2 та 3.3.5 колективного договору трудового колективного ДП «АМПУ» на 2016-2018 роки, з метою матеріального стимулювання працівників апарату управління ДП «АМПУ» та з нагоди святкування Воскресіння Христового Департаменту бухгалтерського обліку апарату управління наказано нарахувати та виплатити у складі заробітної плати за березень 2023 року одноразове грошове заохочення у розмірі посадового окладу працівникам апарату управління ДП «АМПУ».
Відповідно до підпункту 3.3.2 пункту 3.1 колективного договору у питаннях оплати праці адміністрація зобов`язувалась при наявності фінансової можливості преміювати та заохочувати працівників, а саме:
до професійного свята - Дня флоту України;
до річниці утворення ДП «АМПУ» - 13 червня;
у зв`язку з ювілейними датами (50 років та кожні наступні 5 років);
до державних, релігійних, професійних та інших свят.
За наявності фінансової можливості підприємства виплачувати одноразове грошове заохочення при відзначенні працівників державними та відомчими нагородами, у тому числі:
державною нагородою - розмірі одного посадового окладу;
відомчою нагородою (відзнакою) - в розмірі 0,5 посадового окладу;
почесною грамотою ДП «АМПУ» або подякою Голови ДП «АМПУ» у розмірі однієї мінімальної заробітної плати (а.с. 102 том 1).
Відповідно допідпункту 3.3.5 пункту 3.1 колективного договору у питаннях оплати праці адміністрація зобов`язувалась проводити виплати, передбачені підпунктами 3.3.1-3.3.4 договору, залежно від фінансових можливостей ДП «АМПУ», з правом припинення, збільшення або зменшення їх з урахуванням результатів діяльності, крім обов`язкових, що передбачені законодавством України (а.с. 102 том 1).
Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом законів про працю України, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ст. 9-1 КЗпП України підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові, порівняно з законодавством, трудові і соціально-побутові пільги для працівників.
Згідно із частинами другою, третьою статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.
Конкретні розміри тарифних ставок (окладів), відрядних розцінок, посадових окладів працівникам, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються роботодавцем з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.
Аналогічні положення викладені у статті 15 Закону України «Про оплату праці».
Відповідно до змісту статті 2 Закону України «Про оплату праці» у структуру заробітної плати входить основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.
Так, основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 28.01.2021 у справі № 810/1735/16: «премія не є безумовною виплатою. Премія виплачується в межах розмірів, що визначені в Колективному договорі та положенні про преміювання на підставі рішення керівника, виходячи з вкладу конкретного працівника в загальні результати роботи. Прийняття керівником підприємства на основі положення про преміювання рішення з питань преміювання конкретного працівника не є погіршенням його умов оплати праці».
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що дана вимога позивача не підлягає задоволенню, оскільки преміювання є повноваженням відповідача, а нарахування премій та їх конкретні розміри є правом, а не обов`язком директора ДП «АМПУ» або уповноваженого ним заступника, яке ґрунтується та реалізується ним на власний розсуд із дотриманням вимог закону.
Крім того суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що святкова премія відноситься до категорії заохочувальних та компенсаційних виплат, а отже не відноситься до обов`язкових виплат. Тобто виплата святкових премій не є безумовною, а здійснюється з урахуванням фінансових можливостей підприємства та виходячи з вкладу конкретного працівника в загальні результати роботи.
Отже, як убачається із матеріалів справи, у період часу з 30 серпня 2022 року по 30 квітня 2023 року позивач не працював, оскільки йому було призупинено трудовий договір. Не зважаючи на те, що постановою Одеського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року у справі №522/17582/22 вказане призупинення трудового договору було визнане незаконним, однак не спростованим залишається той факт, що позивач у спірний період не працював, а відтак, жодного вкладу конкретного працівника в загальні результати роботи не відбувалося. Тому нарахування йому премії з формальних підстав ставить його у нерівне становище з працівниками, які дійсно працювали та які фактично впливали на результати роботи своєю працею.
Переглядаючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за невиплачену компенсацію за 5 календарних днів невикористаної відпустки у сумі 9558,50 грн, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Частина перша статті 83 КЗпП України та частина перша статті 24 Закону України «Про відпустки» передбачають, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А І групи.
Як вже встановлено судом, наказом ДП «АМПУ» від 26.11.2024 року № 476-к звільнено 26 листопада 2024 року ОСОБА_1 (табельний номер 628), аналітика консолідованої інформації 1 категорії відділу прогнозування та управління ризиками служби аналізу та управління ризиками апарату управління, за власним бажанням, ч. 1 ст. 38 КЗпП України (п. 1 наказу). Головному бухгалтеру апарату управління провести з ОСОБА_1 повний розрахунок у відповідності з законодавством України та виплатити грошову компенсацію за 31 (тридцять один) календарний день невикористаної щорічної відпустки, право на які виникло до 31 грудня 2023 року та за 5 (п`ять) календарних днів невикористаної щорічної відпустки, право на які виникло з 1 січня 2024 року до дати звільнення 26 листопада 2024 року.
Скаржник із урахуванням наведеного ним у апеляційній скарзі розрахунку вважає, що загальна кількість невикористаних днів відпустки, що підлягає компенсації при звільненні має становити 41 календарних днів (81 - 40 = 41) де: 81 загальна кількість нарахованих днів відпустки; 40 - використані дні відпустки. Натомість відповідно Наказу про звільнення від 26.11.2024 №476-К та отриманого при звільнені Повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільнені, йому було компенсовано меншу кількість днів, а саме 36 календарних днів невикористаної відпустки.
Позивач посилається на те, що підприємство (відповідач) не включило у стаж для нарахування додаткової відпустки за ненормований робочий день період дії призупинення трудового договору з позивачем за період з 30.08.2022 року по 30.04.2023 року (244 календарних дні), яке було визнано незаконним Постановою Одеського апеляційного суду від 20.11.2024 року за справою 522/17582/22.
Позивач в апеляційній скарзі посилався на положення ст. 6 Закону України «Про відпустки», відповідно до якого особам з інвалідністю I і II груп надається щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів, а особам з інвалідністю III групи - 26 календарних днів.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно посвідчення серії НОМЕР_3 від 19.07.2023 року позивач у справі є особою з ІІ групою інвалідності з дитинства.
В матеріалах справи міститься лист ДП «АМПУ» № 250/10- 04-01/Вих від 28.01.2025 року, який адресований позивачу ОСОБА_1 , та зі змісту якого вбачається, що відповідачем розглянуто претензію від 20.01.205 року б/н щодо неповного розрахунку при звільненні (а.с. 106-107, 236-237).
У листі відповідачем наведено розрахунок, відповідно до якого, загальна сума днів, невикористаної щорічної відпустки, які підлягають компенсації при звільнені складає: 35,6809 календарні дні - 1,5 календарні дні +2 календарні дні = 36,1809 календарні дні (згідно правил округлення якщо остання цифра у числі - 5 і більше, то після округлення до попереднього числа додається одиниця. А якщо 4 і менше, то ігнорується), а тому позивачу, згідно наказу від 26 листопада 2024 року № 476-к було сплачено компенсацію за 36 календарні дні.
При цьому детальний розрахунок днів відпустки наведено у додатку до листа ДП «АМПУ» від 28.01.2025 року № 250/10-04-01/Вих. (а.с. 107-108, 237-238).
Відповідачем у вказаному листі зазначено, що у день звільнення позивача ДА «АМПУ» здійснено виплату усіх сум, що належать позивачу, а тому відповідач вважав вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими.
Відповідач вважає, що оскільки позивач у період призупинення трудового договору фактично не працював не виконував роботу, яка дає право на додаткову щорічну відпустку, то і визначені законодавством підстави для її надання чи нарахування відсутні.
Однак суд апеляційної інстанції вважає такі доводи ДП «АМПУ» помилковими з огляду на наступне.
Встановлено, що у рамках розгляду справи № 522/17582/22 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Первинна профспілкова організація працівників Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», про визнання наказу незаконним, поновлення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, постановою Одеського апеляційного суду від 20.11.2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано пункт 2 наказу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 30.08.2022 №237-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 » та поновлено дію трудового договору, укладеного між ОСОБА_1 та Державним підприємством «Адміністрація морських портів України».
Стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 30.08.2022 року до 01.05.2023 року, у розмірі 516 586 гривень 86 копійок (з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів).
Стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 гривень.
Постановою Верховного Суду у справі № 522/17582/22 касаційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час призупинення дії трудового договору змінено. Зменшено розмір стягнутого з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час призупинення дії трудового договору з 516 586,86 грн до 238 423,50 грн (з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів). В іншій частині постанову Одеського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року залишено без змін.
У КЗпП України відсутня норма права, яка б регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, так як це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. Разом з тим, відповідно до статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України (виплата працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу).
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 28 лютого 2024 року у справі № 465/3919/22 (провадження № 61-17848 св 23), від 31 січня 2024 року у справі №161/8196/22 (провадження № 61-6897св23).
Відповідно до статті 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.
У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 83 КЗпП України), аналогічна норма міститься у статті 24 Закону України «Про відпустки».
Положеннями статті 4 Закону України «Про відпустки» встановлено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням; 3) творча відпустка; 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях; 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв`язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи; 5) відпустки без збереження заробітної плати.
Встановлено, що за час роботи в апараті управління ДП «АМПУ» з 17.05.2021 року по 26.11.2024 року позивачем було використано 40 календарних днів відпустки, а саме:
1) у листопаді 2021 року - 13 календарних днів (з урахуванням того, що позивачем взято 14 календарних днів відпустки з 18.11.2021 року по 01.12.2021 року, однак у зв`язку з лікарняним який був відкритий 01.12.2021 року один день відпустки не був використаний та був повернутий, таким чином фактично використано 13 днів відпустки);
2) у лютому 2022 року - 14 календарних днів відпустки;
3) у травні 2023 року - 13 календарних днів відпустки (з урахуванням того, що позивачем було взято 14 календарних днів відпустки з 29.05.2023 року по 11.06.2023 року, однак у зв`язку з лікарняним який діяв 29.05.2023 року один день відпустки не був використаний та був повернутий, таким чином фактично використано 13 днів відпустки).
Вказані обставини не заперечувались відповідачем.
Виходячи з наведеного розрахунку, загальна кількість невикористаних днів відпустки, що підлягає компенсації при звільненні має становити 41 календарних днів (81 - 40 = 41), де 81- загальна кількість нарахованих днів відпустки, 40 - використані дні відпустки.
Відповідно до інформації зазначеної у повідомленні про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні, відповідачем за 36 календарних днів невикористаної відпустки було виплачено позивачу компенсацію у сумі 68 821,43 грн. Або ж 1911,70 грн за кожен день невикористаної відпустки (68 821,43 грн /36 днів).
Проте на переконання суду апеляційної інстанції зазначена виплата є неповною, оскільки відповідачем не було здійснено повну компенсацію невикористаних днів відпустки, а саме не здійснено розрахунок ще за 5 календарних днів у сумі 9558,70 грн (5 х 1911,70 грн).
Враховуючи зазначене, беручи до уваги, що наказ Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 30.08.2022 №237-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 » (у справі № 522/17582/22) був визнаний судом незаконним та скасовано, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що вимоги позивача про грошову компенсацію за 5 (п`ять) календарних днів невикористаної щорічної відпустки, які мали б нараховуватись позивачу за період призупинення дії трудового договору з 30.08.2022 року до 01.05.2023 року, в сумі 9558,70 грн підлягають до задоволення.
Доводів щодо невірного розрахунку сум середнього заробітку та компенсації за невикористані дні відпустки, що підлягають стягненню на користь позивача, відповідачем не наведено.
Переглядаючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 27 листопада 2024 року по день фактичного розрахунку у сумі 1482,36 грн за кожен день затримки, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Встановлено, що 26.11.2024 року позивача було звільнено з займаної посади (відповідно до наказу ДП «АМПУ» від 26.11.2024 року за № 476-к).
Враховуючи порушення відповідачем ст. 116 КЗпП України позивач у справі звернувся до суду з позовом 21.02.2025 року
Встановивши, що у зв`язку з порушенням відповідачем права позивача на отримання належних при звільненні сум, компенсації за невикористану відпустку у розмірі 9558,70 грн, суд апеляційної інстанції вважає, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Обґрунтовуючи дану позовну вимогу, позивач зазначав, що днем звільнення є 26 листопада 2024 року, таким чином останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата це вересень та жовтень 2024 року.
На підтвердження зазначених тверджень позивачем було надано наступний розрахунок:
1) кількість днів:
у вересні 2024 року - 21 робочий день;
у жовтні 2024 року - 23 робочих дня.
Розмір посадового окладу, який нараховувався перед звільненням - 32 612 грн.
Таким чином середньоденна заробітна плата у розрахунковому періоді вересень-жовтень 2024 року виглядає наступним чином:
(32612 грн + 32612 грн)/21 робочий день + 23 робочих днів) = 1482,36 грн.
Тому суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що розмір середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні складає 1482,36 грн.
Отже розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.11.2024 року (дата звільнення позивача) по 21.02.2024 року (дата звернення позивача до суду з даним позовом) становить 94 871,04 грн (з розрахунку 64 робочі дні за вказаний період х 1482,36 грн (середній заробіток позивача).
Між тим суд апеляційної інстанції враховує, що Верховним Судом було вироблено підхід, при якому, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Вказані правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04.04.2024 року у справі № 201/8088/21 (провадження № 61-5189св23) та від 22.02.2024 року у справі № 754/9761/21 (провадження № 61-11081св23).
Колегія суддів вважає за необхідне застосувати у даних правовідносинах такий наведений вище підхід Верховного Суду у зазначених постановах та зменшити розмір середнього заробітку, який належить до виплати позивачу з 94 871,04 грн, який є неспівмірним з розміром заборгованості по невиплаченій компенсації за 5 календарних днів невикористаної відпустки у сумі 9558,50 грн, до розміру такої заборгованості, тобто до 9558,50 грн.
Переглядаючи позовні вимоги щодо зміни підстави звільнення на частину 3 ст. 38 КЗпП України, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Встановлено, що позивачем у апеляційній скарзі зазначено, що за наслідком поданої ним заяви від 25.11.2024 року наказом ДП «АМПУ» від 26.11.2024 року за №476-к його звільнено 26.11.2024 року з посади аналітика консолідованої інформації 1 категорії відділу прогнозування та управління ризиками служби аналізу та управління ризиками апарату управління ДП «АМПУ», за ч. 1 ст. 38 КЗпП України.
Разом з тим, позивач не погоджується із зазначенням такої підстави для звільнення та вважає, що з урахуванням усіх обставин, які передували звільненню доречним є зазначити саме ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а саме: працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.
Постановою Одеського апеляційного суду від 20.11.2024 року у справі № 522/17582/22 було встановлено, що: «За встановленими колегією суддів обставинами, як на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору, так і на час розгляду справи, ДП «АМПУ» здійснювало свою діяльність. Трудові відносини відповідач призупинив вибірково з окремими працівниками, а не з усіма працівниками.
У зв`язку з чим позивач вважає, що зазначена обставина дає право стверджує про наявність підстав щодо внесення змін до наказу та трудової книжки шляхом зазначення підстави звільнення ч. 3 ст. 38 КЗпП України замість ч. 1 ст. 38 КЗпП України у зв`язку із тим, що єдиною підставою якою керувався позивач подаючи заяву про звільнення - дискримінаційне відношення до нього з боку роботодавця (відповідача по справі).
Згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.
Згідно ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.
За змістом ст. 38 КЗпП України, працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на ч. 3 ст. 38 КЗпП».
У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 681/1629/18 (провадження № 61-14424св18) вказано, що «розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю або умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Особливістю розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору».
Умовою розірвання трудового договору з ініціативи працівника згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України є власне бажання працівника, зумовлене неможливістю продовжувати роботу з підстав особистих його обставин. Згідно з частиною третьою цієї статті - це винні дії власника або уповноваженого ним органу через невиконання законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. Підприємство у разі незгоди з підставою звільнення, заявленою позивачем, повинно було відмовити у розірванні трудового договору на таких підставах, а не звільняти працівника в односторонньому порядку, змінивши підстави розірвання трудового договору (див. постанову Верховного Суду від 29 вересня 2023 року у справі № 279/402/20 (провадження № 61-6175св22).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2023 року у справі № 279/402/20 (провадження № 61-6175св22) вказано, що «відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України в разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв`язку з допущеним щодо нього порушенням законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну норму закону».
Отже, для висновку про наявність підстав для звільнення працівника на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України доказуванню підлягає факт існування порушень роботодавцем трудового законодавства стосовно працівника на момент подання ним такої заяви про звільнення.
З матеріалів справи вбачається, що 21 листопада 2024 року (четвер о 19:16:37 год.), у позаробочий час, позивачем була подана відповідачу заява, яка була підписана кваліфікованим електронним підписом позивача та надіслано засобами електронного зв`язку на адресу відповідача (а.с. 36-37 т. 1), у якій позивач просив припинити його відпустку без збереження заробітної плати 25 листопада 2024 року та звільнити його за угодою сторін цією ж датою, з виплатою трьох середньомісячних заробітних плат.
23 листопада 2024 року (субота о 14:35:41 год.), у вихідний день, позивачем була подана відповідачу нова заява, яка була підписана кваліфікованим електронним підписом позивача та надіслано засобами електронного зв`язку на адресу відповідача (а.с. 40, 41 т. 1), у якій позивач просив припинити його відпустку без збереження заробітної плати 25 листопада 2024 року та відповідно до вимог ст. 38 КЗпП України звільнити за власним бажанням цією ж датою (25 листопада 2024 року), у зв`язку із неможливістю продовжувати роботу, а саме переїзд на нове місце проживання за кордон, та врахувати стан здоров`я (інвалід ІІ групи).
25 листопада 2024 року (понеділок о 21:05:43 год.), у позаробочий час, позивачем була подана відповідачу заява, яка була підписана кваліфікованим електронним підписом позивача та надіслано засобами електронного зв`язку на адресу відповідача (а.с. 51, 52 т. 1), у вказаній заяві позивач просив припинити його відпустку без збереження заробітної плати 26 листопада 2024 року та відповідно до вимог ст. 38 КЗпП України звільнити за власним бажанням цією ж датою (26 листопада 2024 року), у зв`язку із неможливістю продовжувати роботу, а саме переїзд на нове місце проживання за кордон та стан здоров`я (має ІІ групу інвалідності з дитинства). Крім того, у вказаній заяві позивач зазначив, що у разі повторного ігнорування його заяви про звільнення за власним бажанням зі сторони відповідача, він має намір скористатись в майбутньому положеннями абз. 3 ст. 38 КЗпП України, що має наслідки для відповідача, як роботодавця визначені ст. 44 КЗпП України.
26.11.2024 року ДП «АМПУ» видано наказ № 476-к про звільнення позивача саме з підстави зазначеної у заяві від 25.11.2024 року, тобто звільнення за ч.1 ст. 38 КЗпП України.
Таким чином рішення позивача про його звільнення, прийнято з власних міркувань та обставин перебування за кордоном України і станом здоров`я, у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу, а саме переїзд на нове місце проживання за кордон (про що зазначалось позивачем у заявах).
Слід врахувати, що доказів впливу чи спонукання до звільнення зі сторони відповідача позивачем не надано та матеріали справи не містять.
Власне волевиявлення позивача про його звільнення за власним бажанням також підтверджується у надісланій ним заяві від 25.11.2024 року, в якій зокрема зазначено, що у разі ігнорування його заяв про звільнення за власним бажанням зі сторони ДП «АМПУ» він має намір скористатись ч.3 ст. 38 КЗпП України.
Дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази на підтвердження обставин справи, колегія суддів вважає, що належних та допустимих доказів на підтвердження порушення відповідачем законодавства про працю позивачем не надано.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем ігнорувалось заяви позивача про звільнення від 21.11.2024, 23.11.2024 року, 25.11.2024 року, суд апеляційної інстанції відхиляє, як безпідставні, з огляду на наступне.
Заява ОСОБА_1 від 21.11.2024 року про припинення його відпустки без збереження заробітної плати 25.11.2024 року та звільнення його за угодою сторін цією ж датою (а саме 25.11.2024 року), фактично підписано його кваліфікованим електронним підписом 21.11.2024 року о 19:16:24 год., що підтверджується інформацією із Протоколу створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису, доданого до заяви. 
Тобто дана заява подана позивачем у позаробочий час підприємства.
Тому слід вважати, що отримання відповідачем заяви позивача від 21.11.2024 року відповідно до робочого часу на підприємстві є 22.11.2024 року, що є робочим днем - п`ятниця. При цьому датою звільнення у цій заяві позивачем зазначено 25.11.2024 (понеділок), тобто у понеділок міг би отримати інформацію про прийняте роботодавцем рішення, у разі згоди - цей день вважався би останнім робочим днем.
Водночас позивач, не чекаючи цієї дати (25.11.2024), надсилає нову заяву від 23.11.2024 (день неділі - субота) про припинення його відпустки без збереження заробітної плати 25.11.2024 та звільнення його за власним бажанням (ст. 38 КЗпП) цією ж датою (25.11.2024), вказавши підстави, що на його думку звільняють його від необхідності відпрацьовувати двотижневий строк з додаванням копій таких документів. Отже, отримання відповідачем цієї заяви відповідно до робочого часу на підприємстві є 25.11.2024 року, що є робочим днем - понеділок.
І в цей же день 25.11.2025 року позивач надсилає нову заяву від 25.11.2024 про припинення його відпустки без збереження заробітної плати 26.11.2024 та звільнення його за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) цією ж датою (26.11.2024), вказавши підстави, що на його думку звільняють його від необхідності відпрацьовувати двотижневий строк з додаванням копій таких документів.
За результатом розгляду заяви позивача від 25.11.2024 року про його звільнення за власним бажанням 26.11.2024 року, ДП «АМПУ» наказом від 26.11.2024 № 476-к звільнено 26 листопада 2024 року ОСОБА_1 (табельний номер 628), аналітика консолідованої інформації 1 категорії відділу прогнозування та управління ризиками служби аналізу та управління ризиками апарату управління, за власним бажанням, ч. 1 ст. 38 КЗпП України (п. 1 наказу).
Отже, попередні заяви позивача від 21.11.2024 про звільнення за угодою сторін та від 25.11.2024 звільнення за власним бажанням 25.11.2024 втратили свою актуальність у зв`язку із досягненням між позивачем (працівником) та відповідачем (роботодавцем) згоди на розірвання трудового договору 26.11.2024 за власним бажанням Позивача, ч. 1 ст. 38 КЗпП України.
Тому доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження.
Переглядаючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50 000 грн, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
В обгрунтування протиправних дій, які призвели до моральних страждань позивач чітко посилається в своїй позовній заяві на:
1) незаконне призупинення трудового договору. Постановою Одеського апеляційного суду від 20.11.2024 року у справі № 522/1758/22 встановлено, що ДП «АМПУ» незаконно призупинило трудовий договорів позивача. Водночас інші працівники з аналогічною кваліфікацією та посадовими обов`язками продовжували виконувати свої трудові обов`язки, тоді як позивача було безпідставно позбавлено можливості працювати та отримувати заробітну плату, що ставить позивача в дискримінаційне становище;
2) примус до продовження трудових відносин через ігнорування заяв про звільнення. Позивач тричі подавав заяви на звільнення із зазначенням підстав, які надавали позивачу право на припинення трудових відносин у визначений строк. Однак ДП «АМПУ» двічі проігнорувало ці заяви, фактично примушуючи позивача до подальшого виконання трудових обов`язків всупереч волевиявленню позивача. Вказані дії роботодавця порушили право позивача на звільнення та можуть розцінюватися як незаконний примус до праці, що спричинило додаткове моральне та психологічне навантаження;
3) неповний розрахунок при звільненні. ДП «АМПУ» не здійснив повний розрахунок при звільненні, а саме: не виплатило позивачу у компенсацію за невикористану відпустку у повному обсязі та не здійснило виплату святкової премії до Воскресіння Хрестового, яку отримали працівники, щодо яких не було застосовано дискримінаційна процедура призупинення трудових договорів. Однак суд визнав призупинення трудового договору позивача незаконним, чим поновив позивача у повному обсязі у правах за період незаконного призупинення трудового договору, а отже, позивач повинен був мати рівні права з іншими працівниками щодо отримання цієї виплати адже відповідно до наказу № 146-к від 05.04.2023 її давали до свята Воскресіння Хрестового, а це значить відсутність права адміністрації на вибірковість та інших критеріїв для її отримання. Така ситуація свідчить про дискримінаційне ставлення до позивача з боку роботодавця та є додатковою підставою для відшкодування моральної шкоди;
4) приховування інформації про суттєві зміни в умовах праці, а саме зміна розміру посадового окладу. Під час перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати, ДП «АМПУ» суттєво підвищило посадові оклади працівникам апарату управління ДП «АМПУ», зокрема й на посаді позивача. Однак позивача про ці зміни не проінформовано, чим було порушено право позивача на отримання повної інформації про істотні зміни умов праці. Як наслідок на момент подання заяви про звільнення позивач був позбавлений можливості об`єктивно оцінити всі обставини так як не володів повною інформацією щодо умов оплати праці, що могло вплинути на рішення позивача залишитися на роботі чи звільнитися, та на якій підставі звільнитися. Після звільнення позивач випадково дізнався про підвищення окладів та двічі звернувся до ДП «АМПУ» із запитом щодо розміру свого посадового окладу на момент звільнення. Проте підприємство проігнорувало цей запит, що підтверджує намір зі сторони підприємства приховати від позивача інформацію про суттєві зміни умов праці, що відбулися до звільнення позивача з роботи з метою не дати можливості захистити свої трудові права та прийняти рішення, що більше відповідало інтересам позивача.
Згідно з частинами першою та п`ятою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Суд апеляційної інстанції переглядаючи обставини, на які позивач посилається як на підстави заподіяння йому моральної шкоди, зазначає, що наведені у пункті № 1 підстави заподіяння моральної шкоди (а саме щодо незаконного призупинення трудового договору) колегія суддів враховує, що правомірність дій роботодавця була перевірена у справі 
№ 522/17582/22 з одночасним вирішенням питання компенсації моральної шкоди у розмірі 5000 грн.
Неправомірність дій наведених у пунктах позову № 2 (примус до продовження трудових відносин через ігнорування заяв про звільнення) та № 4 (приховування інформації про суттєві зміни в умовах праці, а саме зміна розміру посадового окладу) під час перегляду справи апеляційним судом не підтверджено.
Доводи апеляційної скарги про нібито приховування інформації про суттєві зміни в умовах праці, зокрема пов`язані зі збільшення посадових окладів, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки позивач перед прийняттям ним рішення про звільнення за власним бажанням, перебуваючи у відпустці без збереження заробітної плати до 18.12.2024 року, мав право та можливість звернутися до роботодавця з запитом про розмір існуючого на день звернення його посадового окладу та з урахуванням наданої інформації прийняти відповідне рішення щодо звільнення, водночас вказаним правом не скористався.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що наведені позивачем обставини не свідчать про наявність нових або додаткових підстав для відшкодування моральної шкоди, а факти порушень, які були встановлені раніше, вже отримали належну правову оцінку, а порушені права позивача були компенсовані шляхом надання йому відповідної сатисфакції у виді поновлення його трудових прав та відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн.
Стосовно доводів відповідача про наявність підстав для застосування наслідків пропуску строку звернення до суду, апеляційний суд зауважує про таке.
Як вбачається з матеріалів справи у відзиві на позовну заяву представник відповідача вважав, що позивачем порушено положення ч.ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України (а.с. 192-193 том 1), зазначаючи про те, що позивач ознайомився з наказом ДП «АМПУ» від 26.11.2024 року № 476-К про звільнення позивача в цей же день, тобто 26.11.2024 року. Водночас позов подано до суду 21.02.2025 року, тобто майже через три місяці після звільнення, а отже вимога про зміну підстав звільнення з ч. 1 ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України заявлена з пропуском строку визначеного нормами ст. 233 КЗпП України.
Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
За змістом наведеної норми права та статті 234 КЗпП України цей строк може бути поновлено у разі порушення трудових прав працівника.
Отже, зважаючи на викладене вище та оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині позовних вимог про зміну підстав звільнення ч. 1 ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з їх необґрунтованістю, підстави для дослідження питання строку звернення до суду для вказаної вимоги відсутні.
Викладене узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові віл 29.05.2019 року у справі №310/11024/15-ц (провадження № 14-112 цс 19).
Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено із порушенням частини 1 статті 376 ЦПК України, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме: в частині щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за невиплачену компенсацію за 5 календарних днів невикористаної відпустки у розмірі 9558,50 грн; щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.11.2024 року (дата звільнення позивача) по 21.02.2024 року (дата звернення позивача до суду з даним позовом) у розмірі 9558,50 грн. В іншій частині позовних вимог слід відмовити.
Доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду провідмову у задоволенні позовних вимог не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, що полягало у невірному тлумаченні закону, і підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог відповідно до ст. 376 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 заборгованість за невиплачену компенсацію за 5 календарних днів невикористаної відпустки у розмірі 9558,50 грн.
Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 листопада 2024 року по 21 лютого 2024 року у розмірі 9558,50 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Реквізити сторін:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_3 .
Відповідач: Державне підприємство «Адміністрація морських портів України», код ЄДРОПУ: 38727770, адреса: 01135, м. Київ, проспект Берестейський, 14.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба