ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року	Львів	Справа № 500/845/25 пров. № А/857/18272/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого-судді Кузьмича С. М.,
суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2025 року (ухвалене головуючим суддею Грицюк Р.П. у м. Тернополі) у справі № 500/845/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача якому просив:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №135050015062 від 04.02.2025 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років згідно пункту “в” ст. 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення”; 
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до стажу роботи, що дає право для призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , періоди роботи: з 21.01.1991 по 20.03.1991; з 10.01.2008 по 13.01.2010 та призначити пенсію за вислугу років відповідно до пункту “в” ст. 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення” з часу звернення за призначенням пенсії - 27.01.2025. 
В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що 27.01.2025 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України з письмовою заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України “Про пенсійне забезпечення” та Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”. Однак, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №135050015062 від 04.02.2025 відмовлено у призначенні такої пенсії. Про вказане рішення щодо відмови у призначенні даної пенсії ОСОБА_1 стало відомо із листа відділу обслуговування громадян №4 (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №1300-5207-8/21388 від 11.02.2025.
У рішенні про відмову в призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 йдеться про те, що за результатом розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу не зараховано період роботи з 21.01.1991 по 20.03.1991, оскільки інформація про неодержання заявником пенсії в російській федерації відсутня та запис про звільнення засвідчений не чітким відбитком печатки. До спеціального стажу не зараховано період роботи з 10.01.2008 по 13.01.2010 згідно довідки №5 від 13.01.2010, виданої фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , оскільки в ІКІС ПФУ: Підсистема “Відомості з реєстру страхувальників” міститься інформація про зняття з обліку страхувальника 15.12.2014.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 04.04.2025 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 04.02.2025 №135050015062 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.01.2025 про призначення пенсії за вислугу років, зарахувавши до стажу роботи ОСОБА_1 періоди роботи з 21.01.1991 по 20.03.1991, з 10.01.2008 по 13.01.2010 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що трудовою книжкою підтверджується, що позивач є особою, яка проживає в Україні, і відсутні докази, що інша держава здійснює пенсійні виплати позивачеві за спірні періоди, то спірні періоди підлягають зарахуванню до страхового стажу.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що позивач 27.01.2025 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України з письмовою заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України “Про пенсійне забезпечення” та Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”. 
За результатами розгляду вказаної заяви рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №135050015062 від 04.02.2025 відмовлено в призначенні такої пенсії. 
Відмовляючи у призначенні пенсії Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області виходило з того, що спеціальний стаж позивача станом на 11.10.2017 склав 12 років 01 місяць 27 днів, страховий стаж позивача станом на 11.10.2017 становить 24 роки 10 місяців 10 днів, що є менше за необхідний, тому право на призначення пенсії за вислугу років відсутнє.
До страхового стажу позивачу не зараховано періоди роботи згідно записів у трудовій книжці НОМЕР_1 від 24.04.1990, а саме період роботи з 21.01.1991 по 20.03.1991, оскільки інформація про неодержання заявником пенсії в російській федерації відсутня та запис про звільнення засвідчений не чітким відбитком печатки. 
До спеціального стажу не зараховано період роботи з 10.01.2008 по 13.01.2010 згідно довідки фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 №5 від 13.01.2010, оскільки в ІКІС ПФУ: Підсистема “Відомості з реєстру страхувальників” міститься інформація про зняття з обліку страхувальника 15.12.2014.
Не погоджуючись із спірним рішенням та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Згідно приписів статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Як передбачено статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: 1) громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом; 2) особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України «Про пенсійне забезпечення» - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.
Статтею 24 вказаного Закону передбачено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до ст.51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Пунктом 2-1 розділу XV "Прикінцеві положення "Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсій за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".
Згідно з пунктом "в" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" право на пенсію за вислугу років мають робітники, майстри (у тому числі старші майстри), безпосередньо зайняті на лісозаготівлях і лісосплаві включаючи зайнятих на обслуговуванні механізмів і обладнання - за списками професій і посад, що затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України після досягнення 55 років і при стажі роботи на зазначеній роботі 12 років 6 місяців (станом на 11.10.2017 року).
Список професій і посад працівників підприємств лісової промисловості та лісового господарства, постійно діючих лісопунктів, лісництв, лісозаготівельних дільниць, зайнятих на заготівлі лісу, лісогосподарських роботах, підсочці лісу та лісосплаві, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 № 583. Згідно вказаного списку правом на пенсію за вислугу років користуються, зокрема, трактористи на лісозаготівельних дільницях, трелювання та вивезення лісу.
Відповідно до статті 48 Кодекс законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
За змістом статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-ХІІ) основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року за №637 затверджено «Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (далі Порядок №637).
Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. У разі відсутності в трудовій книжці записів про роботу, такий стаж встановлюється на підставі інших документів, уточнюючих довідок, відомостей та інших документів, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 2.4. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за № 1566/11846 до заяви про призначення пенсії за вислугу років, крім документів, передбачених підпунктами 1-4 пункту 2.1 цього розділу, надаються також документи, що підтверджують стаж роботи, який дає право на призначення такого виду пенсії.
З матеріалів справи слідує, що позивачем до заяви про призначення пенсії було додано трудову книжку серії НОМЕР_1 від 24.04.1990, відповідно до якої позивач працював:
- 24.04.1990 прийнятий на роботу у Сколівське районне шляхове ремонтно-будівельне управління шляховим робітником по ІІ-му розряду (наказ №32-к від 24.04.1990);
- 03.09.1990 звільнений з роботи Сколівського районного шляхового ремонтно-будівельного управління у зв`язку з зменшенням обсягів робіт п. 2 ст. 36 КЗпП УКРСР (наказ №65-к від 03.09.1990);
- 21.01.1991 прийнятий в ПСМК “Тюменец” робочим цегляного виробництва (наказ №17-к від 21.01.1991);
- 20.03.1991 звільнений з робити ПСМК “Тюменец” за власним бажанням (наказ №58-к від 20.03.1991);
- 12.09.1991 прийнятий на роботу у Сколівський міжгосподарський лісгосп на посаду лісоруба Сколівське лісництво (наказ №65 від 12.09.1991);
- 16.04.1993 звільнений з роботи Сколівського міжгосподарського лісгоспу по ст. 38 КЗпП УКРСР за власним бажанням (наказ №12 від 16.04.1993);
- 10.06.1997 прийнятий у Славський держлісгосп обрубщиком сучків Опорецького лісництва (наказ №53-к від 10.06.1997);
- 30.05.2005 Славський держлісгосп перейменовано в ДП “Славський лісгосп” (наказ №154 від 30.05.2005);
- 31.12.2007 звільнений з роботи ДП “Славського лісгоспу” за згодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпПУ (наказ №220-к від 18.12.2007);
- 10.01.2008 прийнятий на роботу до ПП ОСОБА_2 звалювальником лісу (трудовий договір №2008011000001 від 10.01.2008);
- 13.01.2010 звільнений з роботи звалювальника лісу у ПП ОСОБА_2 за згодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України (знято з реєстрації 13.01.2010);
- 27.01.2010 Сколівським районним центром зайнятості розпочато виплату допомоги з безробіття (наказ №100127 від 27.01.2010);
- 23.10.2010 Сколівським районним центром зайнятості припинено виплату допомоги по безробіттю (наказ №101025 від 25.10.2010);
- 14.09.2018 прийнятий в ДП “Славське лісове господарство” сторожем адмінкорпусу (наказ №113-к від 13.09.2018);
- 04.11.2022 ДП “Славський лісгосп” реорганізоване в філію “Славське лісове господарство” ДСГП “Ліси України” (наказ №975 від 04.11.2022);
- 09.01.2023 зарахований до штату сторожем адмінкорпусу (наказ №1-к від 09.01.2023);
- 02.10.2023 звільнений за згодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпПУ (наказ №112-к від 29.09.2023);
- 03.10.2023 прийнятий сторожем в ПП “Древлянське” (наказ №10/Д від 02.10.2023).
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що записи в трудовій книжці позивача про прийняття та звільнення з роботи у спірні періоди містять дати прийому, звільнення з роботи, номери наказів, посаду на якій позивач працював, а також завірені підписом відповідальної особи. 
Згідно з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях визначався, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР з праці та соціальних питань від 20.06.1974 №162, та Інструкцією "Про порядок ведення трудових книжок працівників", затвердженою спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 №58, встановлено, що заповнення трудової книжки здійснюється роботодавцем, а не працівником.
Відтак посилання відповідача на той факт, що в записах трудової книжки міститься нечіткий відбиток печатки за переконанням суду апеляційної інстанції, не може бути достатньою підставою для відмови у зарахуванні відповідного трудового стажу, оскільки наявні у копії трудової книжки записи №№ 3-4 є послідовними та взаємопов`язаними, не містять розбіжностей чи суперечностей, стосуються періоду трудової діяльності позивача.
Також позивач надав копію трудового договору від 10.01.2008 укладеного з приватним підприємцем ОСОБА_3 , що зареєстрований Сколівським районним центром зайнятості яким підтверджується стаж перебування позивача у трудових відносинах із указаним підприємцем до 13.01.2020.
Колегія суддів зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком.
Крім цього, самі по собі виявлені суб`єктом владних повноважень недоліки в оформленні окремих записів трудової книжки не обумовлює недійсність трудової книжки, не призводить до суттєвого чи істотного впливу на зміст відомостей про трудову діяльність позивача, а тому трудова книжка позивача, що містить записи про періоди роботи на відповідних посадах і у зазначені періоди часу, є належним доказом роботи позивача.
За даних обставин, пенсійний орган, не здійснивши наданих йому ч. 3 ст. 44 Закону №1058 повноважень вимагати від підприємств, організацій та окремих осіб документів для перевірки обґрунтованості та достовірності відомостей трудової книжки, фактично переклав юридичну відповідальність за неналежне та неправильне оформлення трудової книжки на позивача, що є непропорційним заявленій легітимній меті (підтвердження періодів роботи позивача), а тому зазначена відмова у врахуванні спірних періодів до страхового стажу позивача не може вважатися обґрунтованою, добросовісною та розсудливою.
Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про те, що відповідачем не доведено правомірність оскаржуваного рішення в частині неврахування до страхового стажу періодів роботи позивача з 21.01.1991 по 20.03.1991, 10.01.2008 року по 13.01.2010.
Що стосується твердження відповідача, що до страхового стажу не враховано періоди роботи в російській федерації з 21.01.1991 по 20.03.1991 згідно трудової книжки від 24.04.1990 серії НОМЕР_1 , оскільки періоди трудової діяльності до 01 січня 1992 року за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу особам, які проживають в Україні за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди. Особисте повідомлення про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації, згідно вимог пункту 2 статті 24-1 розділу ІІ Закону України №1058-IV особою не надавалося, суд зазначає наступне.
Оскільки незараховані періоди стосуються трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України у республіці колишнього Союзу РСР, то вони підлягають зарахуванню відповідно до абзацу 1 частини другої статті 24-1 Закону № 1058-IV у редакції Закону від 25 квітня 2024 року № 3674-ІХ.
Відповідно до вказаної норми періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди. Порядок підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат визначається Кабінетом Міністрів України.
Такий порядок на день розгляду справи Кабінетом Міністрів України не затверджено, а тому суд керується принципом прямої дії закону, оскільки відсутність підзаконного акта не повинна унеможливлювати реалізацію прав громадянина.
У зв`язку з тим, що трудовою книжкою підтверджується, що позивач є особою, яка проживає в Україні, і відсутні докази, що інша держава здійснює пенсійні виплати позивачеві за спірні періоди, то спірні періоди підлягають зарахуванню до страхового стажу.
Проаналізувавши вище наведене колегія суддів, погоджується з твердженням суду першої інстанції, що прийняте рішення від 04.02.2025 №135050015062, яким відмовлено позивачу в призначенні пенсії є протиправним та підлягає скасуванню.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційні скарги належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційних скарг не спростовують рішення суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2025 року у справі № 500/845/25 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула