ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

13 квітня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/12198/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),
суддів: Семененка Я.В., Суховарова А.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 липня 2025 року (суддя Н.В. Боженко)
у справі № 160/12198/25
за позовом ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність командування військової частини НОМЕР_1 щодо не направлення позивача на належне лікування до медичного закладу з подальшим проведенням медичного огляду військово – лікарською комісією позивача;
- зобов`язати командування військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення по суті рапорту позивача від 14.04.2025 року про направлення позивача на належне лікування до медичного закладу з подальшим проведенням медичного огляду військово – лікарською комісією.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач допускає протиправну бездіяльність, не направляючи позивача на лікування. Позивач стверджує, що відповідач не розглядає рапорт позивача, чим допускає порушення його прав. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 липня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що висновок про протиправність поведінки відповідача щодо направлення позивача лікування може бути зроблений виключно в аспекті п. 260 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, оскільки в частині нормативно-правового регулювання Положення №402 лікування є результатом ВЛК, натомість саме п. 260 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачає можливість безпосередньо відповідача направити позивача на лікування. Таке направлення може бути здійснено «за висновком лікаря військової частини», тобто визначальним є саме висновок відповідача щодо дійсного існування потреби в такому лікуванні.
Суд з`ясував, що згідно медичної характеристики позивача, наданої разом з запереченням, позивач був на консультації у лікаря 18 квітня 2025 року. За результатом консультації встановлено діагноз, надано рекомендацію здійснювати консервативне лікування (компресійні панчохи) і лише при прогресуванні захворювання або виникнення ускладнень передбачено проведення оперативного лікування. Прямо вказано, що потреби в ургентному оперативному лікуванні немає (термінова медична допомога, яка надається у випадках, що загрожують життю або здоров`ю пацієнта, і вимагає негайного втручання). Також констатовано, що позивач може виконувати службові обов`язки.
За встановлених у справі обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання не направлення позивача на лікування саме протиправною бездіяльністю відповідача. Суд врахував також, що на прохання позивача лікар військової частини здійснив його огляд та зробив висновок про відсутність потреби у лікуванні, тому не йдеться про порушення процедури (наприклад, про ненадання доступу до використання такої процедури). Відсутні і докази на підтвердження того, що висновок лікаря військової частини був явно необґрунтованим або що позивач надавав медичні документи, які не були враховані в ході його огляду.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Скаржник вказує, що він не отримував довідку ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_1 , не був присутній на медичному огляді ВЛК, а отже медичне обстеження позивача ВЛК не здійснено. Зауважує, що суд першої інстанції хибно не звернув увагу на наявні у позивача діагнози. Зазначає, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я осіб.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
Адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25.03.2025 року №85 позивача зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення.
Згідно медичної характеристики, складеної на позивача відповідачем, позивач не має потреби в ургентному лікуванні та може виконувати службові обов`язки. При цьому позивач направлявся на стаціонарне лікування та консультацію лікаря-хірурга.
14 квітня 2025 року представник позивача направив відповідачу адвокатський запит, в якому просив надати інформацію про стан здоров`я позивача, копію рішення ВЛК щодо позивача та копію військово-облікового документа.
Також 14 квітня 2025 року представник позивача направив Міністерству оборони України адвокатський запит, в якому просив прийняти рішення по суті рапорту позивача від 14.04.2025 про його направлення на медичний огляд. До адвокатського запиту долучено копію рапорту позивача, який адресовано Міністерству оборони України та містить вимогу про забезпечення надання можливості пройти ВЛК шляхом видачі направлення.
Листом від 28.04.2025 №812/17687 відповідач надав представнику позивача відповідь, в якій повідомив, що направлення на лікування чи ВЛК можливе після звернення до медичного пункту військової частини.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не направлення позивача на лікування, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. 
Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до положень ст.2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно ст.3 цього Закону правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV затверджено Статут внутрішньої служби Збройних Сил України (далі Статут №548).
Відповідно до ст. 246 цього Статуту основними лікувально-профілактичними заходами є диспансеризація, амбулаторне, стаціонарне і санаторно-курортне лікування військовослужбовців.
Згідно статей 254 та 256 Статуту №548 військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.
Після огляду лікарем (фельдшером) хворі залежно від характеру хвороби направляються для лікування.
В силу положень ст.260 Статуту №548 на стаціонарне лікування та/або реабілітацію у сфері охорони здоров`я поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються в порядку направлення пацієнтів до закладів охорони здоров`я за висновком лікаря військової частини, а для надання допомоги у разі виникнення невідкладного стану за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. За необхідності, з огляду на стан здоров`я військовослужбовця, хворі доставляються до лікувальних закладів у супроводі медичного працівника (фельдшера, санітарного інструктора тощо).
Отже, Статутом №548 передбачено, що на стаціонарне лікування та/або реабілітацію у сфері охорони здоров`я поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для надання допомоги у разі виникнення невідкладного стану за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту.
Зі змісту наявної в матеріалах справи медичної характеристики на солдата військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , яка складена начальником медичної служби військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 07.05.2025, не вбачається висновку лікаря військової частини або чергового фельдшера про необхідність направлення позивача на стаціонарне лікування та/або реабілітацію у сфері охорони здоров`я поза розташуванням військової частини. Натомість, з неї вбачається, що позивач був на консультації у лікаря військової частини НОМЕР_2 18 квітня 2025 року. За результатом консультації встановлено діагноз, надано рекомендацію здійснювати консервативне лікування (компресійні панчохи) і лише при прогресуванні захворювання або виникнення ускладнень передбачено проведення оперативного лікування. Також вказано, що потреби в ургентному оперативному лікуванні немає (термінова медична допомога, яка надається у випадках, що загрожують життю або здоров`ю пацієнта, і вимагає негайного втручання). Також констатовано, що позивач може виконувати службові обов`язки.
За таких обставин суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання не направлення позивача на лікування саме протиправною бездіяльністю, адже на прохання позивача лікар військової частини здійснив огляд позивача, висновок лікаря військової частини або фельдшера про необхідність направлення позивача на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини відсутній.
Суд апеляційної інстанції не приймає аргументи скаржника, що суд першої інстанції хибно не звернув увагу на наявні у позивача діагнози, адже суд не може здійснювати власну оцінку підставності прийняття певного висновку лікарем військової частини, оскільки суд не є спеціалізованою установою в медичній сфері і тому оцінка висновку лікаря військової частини виходить за межі необхідності дослідження в контексті застосування норм матеріального права.
Також, щодо аргументів позивача стосовно проходження ним військово-лікарської експертизи при ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що прийнято довідку від 24.03.2025 №2025-0324-1130, суд апеляційної інстанції зауважує, що правомірність такої довідки не є предметом судового розгляду у цій справі.
Підсумовуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Передбачені ст.317 КАС України підстави для зміни або скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Керуючись ст. 311, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 липня 2025 року у справі № 160/12198/25 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк 

суддя Я.В. Семененко 

суддя А.В. Суховаров