Справа № 709/2021/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2026 року с-ще Чорнобай

Чорнобаївський районний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді - Романової О.Г.,
за участі секретаря судового засідання – Данілової О.С.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 ,
відповідача – ОСОБА_3 ,
представника відповідача – ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Чорнобаївського районного суду Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та виселення із житлового будинку, -

в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 (далі – позивач) звернулася через свого представника ОСОБА_5 до Чорнобаївського районного суду Черкаської області із позовною заявою до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 (далі – відповідач) про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та виселення із житлового будинку.
В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що позивачка ОСОБА_1 є власницею житлового будинку, що знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_1 .
05 листопада 2019 року відповідач ОСОБА_3 зареєстрував своє місце проживання у вказаному будинку, де на той момент проживав із позивачкою однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу. У зв`язку з цим позивачка дозволила відповідачу вселитися до її будинку.
21 березня 2020 року сторони уклали шлюб, зареєстрований Чорнобаївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Згодом стосунки між сторонами погіршилися, після чого фактичні шлюбні відносини були припинені.
У зв`язку з цим, 09 вересня 2025 року відповідача ОСОБА_3 було знято з реєстрації місця проживання у вказаному будинку за заявою позивача як власниці будинку.
Заочним рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від
15 вересня 2025 року шлюб між сторонами було розірвано.
У зв`язку з цим, фактична підстава для надання відповідачу права користування будинком зникла, адже позивачка ОСОБА_1 надавала відповідачу ОСОБА_3 можливість проживати у належному їй будинку виключно через наявність у сторін сімейних стосунків, водночас вказані стосунки були припинені.
Однак відповідач ОСОБА_3 продовжує проживати у будинку та вчиняє щодо позивачки домашнє насильство, за що його постановою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 08 жовтня 2025 року у справі № 709/1805/25 було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Такі дії відповідача створюють для позивача істотну перешкоду у користуванні належним їй на праві власності будинком, оскільки у даний час, у будинку проживає чужа для позивача людина, яка вживає спиртні напої, вчиняє сварки, застосовує до позивача психологічне насильство та погрожує фізичною розправою.
Позивачка ОСОБА_1 просила відповідача звільнити будинок, однак відповідач продовжує користуватися будинком як власним житлом та вчиняє протиправні дії відносно неї. Крім цього, позивачка пропонувала відповідачу укласти договір найму житлового приміщення.
Враховуючи вищевикладене, посилаючись на норми цивільного законодавства, практику Верховного Суду, позивачка просить суд усунути перешкоди у користуванні належним їй на праві власності житловим будинком за адресою: 
АДРЕСА_1 , шляхом визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування вказаним житловим будинком та виселити його із вказаного житлового будинку (а.с. 1 – 2).
Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 05 листопада
2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с. 19 – 20).
09 грудня 2025 року від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого останній заперечував проти задоволення позовних вимог з огляду на наступне.
Відповідач ОСОБА_3 вказує на те, що стороною позивача недостовірно викладені обставини справи. Так, з 10 серпня 1990 року по 04 березня 2008 року він проживав у с. Мохнач у будинку своїх батьків. У 1992 році він зареєстрував шлюб із позивачкою та проживав разом із нею та спільними дітьми за вказаною адресою.
Вперше шлюб між сторонами було розірвано у липні 2012 року, а 21 березня
2020 року вони повторно зареєстрували шлюб, який було розірвано 15 вересня 2025 року. У період часу з 05 березня 2008 року по 06 вересня 2013 року та з 05 листопада 2019 року по 09 вересня 2025 року він був зареєстрований за адресою: 
АДРЕСА_1 . 
Проте, відповідач фактично з 05 березня 2008 року постійно проживав за вказаною адресою та нікуди не вибував.
09 березня 2025 року позивачка самостійно зняла його з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивачка отримала в дар вказаний житловий будинок 09 серпня 2006 року, знала про проживання в ньому відповідача як члена сім`ї, відповідач є особою з інвалідністю ІІ групи, учасником бойових дій та іншого житла не має.
Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сімей власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Частиною 4 цієї статті передбачено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Таким чином, враховуючи, що між сторонами спору хоч і виникали конфліктні відносини, але відсутність іншого житла у відповідача, наявність військового стану в країні, його стан здоров`я, свідчать про відсутність правових підстав для задоволення позову та виселення його із будинку, оскільки задоволення позову призведе до порушення його права на житло, яке гарантовано ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (а.с. 26 – 31).
12 грудня 2025 року від представника позивачки ОСОБА_5 надійшла відповідь на відзив. Так, представник позивачки вказує на те, що сторони дійсно перебували у шлюбі із 1992 року по 2012 року, який було розірвано у зв`язку із зловживанням спиртними напоями відповідачем та вчиненням домашнього насильства щодо позивачки. Після цього відповідачу було виселено із будинку.
Згодом відповідач припинив зловживати спиртними напоями і сторони примирилися і з 2019 року стали проживати разом, після чого шлюб було зареєстровано повторно.
Однак відповідач знову почав зловживати спиртними напоями і застосовувати домашнє насильство, що стало підставою для розірвання шлюбу у 2025 році.
Наразі позивачка та відповідач чужі люди один для одного. Однак відповідач не бажає припиняти своє проживання у будинку, застосовує до позивачки домашнє насильство і продовжує зловживати алкоголем. Це створює нестерпні для позивачки умови проживання у її власному будинку.
Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із п. 4 ч. 1 і ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут можу бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Представник позивачки вказує на те, що дія воєнного стану в Україні та стан здоров`я не можуть бути виправданням його поведінці щодо позивачки. Крім цього, у відповідача є діти, які можуть здійснювати допомогу та піклування.
Враховуючи вищевикладене, представник позивачки позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити (а.с. 42 – 45).
Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 02 лютого
2026 року поновлено відповідачу ОСОБА_3 пропущений процесуальний строк для подання відзиву на позовну заяву; прийнято до розгляду відзив на позовну заяву та відповідь на відзив (а.с. 75, 92 – 94).
Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 02 лютого
2026 року витребувано із архіву Чорнобаївського районного суду Черкаської області цивільну справу за № 709/1777/13-ц (а.с. 76, 95 – 96).
Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 02 лютого
2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті (а.с. 89 – 90).
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що сторони тривалий час проживали разом, оскільки у 2020 році повторно зареєстрували шлюб. Проте, такий шлюб було розірвано у 2025 році. Так, будинок, який знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить позивачці, яка, у зв`язку із повторним шлюбом, дозволила відповідачу проживати у неї в будинку. Проте, в даний час, відповідач не являється членом сім`ї позивачки та не бажає добровільно покинути домоволодіння, створює нестерпні умови для проживання, постійно вживає алкогольні напої та застосовує до неї домашнє насильство. Так, право сервітуту припиняється у разі припинення обставин його виникнення.
Також, у зв`язку із заявленим клопотанням представника відповідача ОСОБА_6 про закриття провадження у справі, представник позивачки ОСОБА_2 суду пояснила, що у 2013 році вже було ухвалено рішення про виселення відповідача із вказаного домоволодіння, проте дане рішення жодним чином не стосується даних правовідносин, оскільки стосувалося перебування сторін у шлюбі, який було розірвано у 2013 році, а отже фактичні підстави позовів різні.
У відповідача є повнолітні діти та сестра, які можуть дбати про останнього, у свою чергу, позивачка не зобов`язана піклуватися про відповідача.
У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Суду пояснила, що разом із відповідачем з 1990 року по 2008 рік проживали у с. Мохнач, а потім переїхали у с-ще Чорнобай. У 2012 році шлюб було розірвано, відповідач забрав свої речі та переїхав до сестри у с. Мохнач, працював далекобійником. Тобто, рішення суду про виселення відповідача із будинку, постановлене у 2013 році, було добровільно виконане. 
У 2015 році відповідач ОСОБА_3 пішов служити до Збройних Сил України та брав участь у АТО. У цей час останній перестав зловживати алкогольними напоями та сторони, із 2017 року, знову стали проживати разом, позивачка зареєструвала його місце проживання у своєму будинку, вони користувалися його пільгами, а у 2019 році повторно зареєстрували шлюб та до 2025 року проживали разом.
Позивачка не заперечувала той факт, що відповідач правомірно заселився до її будинку як член сім`ї, проте, в даний час, таким не являється. 
У період, коли сторони не проживали разом, відповідач продав свої паї та купив житловий будинок у с. Савківка, який у подальшому продав. Частину коштів за вказаний будинок відповідач витратив на сплату штрафів, а частину коштів віддав дітям.
Проте, із 2023 року відповідач ОСОБА_3 став зловживати алкогольними напоями, почалися постійні сварки, він застосовував насильство, бив вікна та двері, продавав речі з будинку.
У цей час сторони не примирилися, а відповідач добровільно залишити домоволодіння не бажає, хоча позивачка та їхні діти пропонували повернути гроші, які відповідач давав після продажу будинку у с. Савківка та купити йому інше житло. Крім цього, у відповідача є інші особи (діти, сестра) які можуть подбати про нього.
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення позовних вимог, суду пояснила, що жодних доказів домашнього насильства та зіпсування речей, приміщення, продажі речей з домоволодіння позивачки, суду надано не було та стороною відповідача не визнається. Позивачка знала про проживання в ньому відповідача як члена сім`ї, відповідач є особою з інвалідністю ІІ групи, учасником бойових дій та іншого житла не має. У свою чергу, виселення із житла без надання іншого житла є неприпустимим та порушує норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Крім цього, представник відповідача ОСОБА_4 заявила клопотання закриття провадження у справі, оскільки у 2013 році вже було ухвалено рішення про виселення відповідача із домоволодіння, яке до цього часу не було виконане. Так, попри розірвання шлюбу у 2012 році, сторони продовжували проживати разом та підтримувати шлюбні відносини за виключенням періоду перебування відповідача у складі Збройних Сил України.
У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 підтримав думку свого представника. Суду пояснив, що до 2008 року сторони проживали у с. Мохнач, а потім переїхали до с-ща Чорнобай. У 2012 році їх шлюб було розірвано, а його було виселено із будинку. Вподальшому був у зоні АТО. Після цього знову став проживати із позивачкою та зареєструвався у її будинку з метою отримання пільг. У період коли його було виселено, він дійсно деякий час проживав у сестри у с. Мохнач, проте це було не довго, близько 2-3 тижнів, потім позивачка сама покликала його назад.
У 2019 році сторони повторно зареєстрували шлюб, але через деякий час стали виникати конфлікти та відповідач купив собі житло у с. Савківка, а потім через деякий час його продав, розрахувався з боргами, а кошти які залишилися віддав дітям.
Також, відповідач ОСОБА_3 повідомив суд, що являється особою з інвалідністю ІІ групи, має поганий стан здоров`я, іншого житла не має, та у разі його виселення буде безхатченком.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового засідання, приходить до наступних висновків.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:
1) визнання права;
2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право;
4) відновлення становища, яке існувало до порушення;
5) примусове виконання обов`язку в натурі;
6) зміна правовідношення;
7) припинення правовідношення;
8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;
9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;
10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Отже, під час розгляду справи суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
Предметом позову, відповідно до змісту позовних вимог, є усунення перешкод у користуванні житловим будинком та виселення із житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до змісту позову підставою позову зазначено припинення у відповідача сервітуту на право користування будинком позивача у зв"язку із розірванням шлюбу укладеного між сторонами, а також не можливістю позивача проживати разом із відповідачем у зв"язку із зловживанням останнім алкогольними напоями, здійснення домашнього насильства відносно позивачки, псування речей домашнього вжитку, що створює для позивачки перешкоди у користуванні належним їй майном.
Судом в ході розгляду справи встановлено, що позивачка являється власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування житлового будинку від 09 серпня 2006 року (а.с. 8) та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 9).
У вказаному житловому будинку у період з 05 листопада 2019 року по 09 вересня 2025 року був зареєстрований відповідач ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади (а.с. 13).
Також, сторони перебували у шлюбі, який було укладено 21 березня 2020 року та зареєстровано Чорнобаївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), та заочним рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 15 вересня
2025 року було розірвано. Дане рішення набрало законної сили 16 жовтня 2025 року (а.с. 10 – 11).
Крім цього, як вбачається із довідки виконавчого комітету Чорнобаївської селищної ради № 2403 від 03 грудня 2025 року ОСОБА_3 був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 , з 05 березня 2008 року по 06 вересня
2013 року та із 05 листопада 2019 року по 09 вересня 2015 року (а.с. 36).
Відповідно до довідки виконавчого комітету Чорнобаївської селищної ради № 268 від 04 грудня 2025 року ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: 
АДРЕСА_2 , у період з 28 травня 1990 року по 04 березня 2008 року. За цією адресою були зареєстровані: дружина ОСОБА_1 , діти ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Фактично сім`я не проживала за цією адресою з 2002 року (а.с. 37).
Щодо клопотання представника відповідача Охріменко Н.І. щодо закриття провадження у справі у зв`язку із наявністю рішення суду про виселення відповідача від
13 серпня 2013 року суд погоджується із позицією представника позивача про те, що підстави позову, який був розглянутий судом у 2013 році не відповідають обставинам даного спору. Так, у рішенні Чорнобаївського районного суду Черкаської області від
13 серпня 2013 року мова йде про період перебування позивачки та відповідача у зареєстрованому шлюбі в період часу з 17 травня 1992 року по 11 липня 2012 року та вчинення відповідачем перешкод позивачці у користуванні належним їй на праві приватної власності будинком саме у вказаний період. В той час, у даному спорі мова йде про період часу з 05 листопада 2019 року (час коли відповідач був зареєстрований у домоволодінні) до звернення до суду із даним позовом.
Таким чином, у задоволенні клопотання представника відповідача Охірменко Н.І. про закриття провадження у справі слід відмовити.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Разом із тим у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
У даному випадку спір виник між власником житлового будинку, яка є одночасно і його користувачем, та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з власником будинку.
Відповідно до змісту позовних вимог правопорушення є триваючим, яке розпачалося з моменту розірвання шлюбу між сторонами (вступу рішення суду про розірвання шлюбу в законну силу) - 16.10.2025 та діє до цього часу.
Отже, в даному випадку до застосування підлягає Закон (матеріальне право) в редакції на час звернення позивача з позовом до суду (31.10.2025).
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.
Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
У статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
У свою чергу, відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:
У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.
Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.
Зазначена норма не передбачає і самостійного характера права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.
Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності:
право користування (сервітут);
інші речові права відповідно до закону.
Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.
Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.
Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.
Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).
Таким чином, у цій справі питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.
Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивачки та захистом права відповідача як колишнього члена її сім`ї на користування будинком.
З поміж іншого, статтею 116 ЖК України передбачено виселення особи, яка систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематично порушує правила соціалістичного співжиття роблячи неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.
Так, суд констатує, що стороною позивачки, у підтвердження однієї із підстав звернення до суду із даним позовом, не надано жодного доказу того, що відповідач руйнує та псує житлове приміщення або використуовує його не за призначенням.
Крім цього, не надано жодного доказу того, що відповідач ОСОБА_3 систематично (три і більше рази) порушував правила співжиття.
Так, у підтвердження позовних вимог стороною позивачки надано суду копію постанови Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 13 січня 2026 року, відповідно до якої ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП відносно події, яка мала місце 18 грудня 2025 року.
Проте, суд звертає увагу, що такий доказ не може бути визнаний достатнім, оскільки сама подія домашнього насильства мала місце після звернення позивачки до суду із даним позовом. Крім цього, жодних інших доказів систематичного вчинення відповідачем домашнього насильства суду надано не було. 
Стосовно посилання представника позивача на те, що відповідач притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 173-2 КУпАП, тобто за повторне вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, суд зазначає, що стороною позивача, у підтвердження своїх позовних вимог, не надано відповідного судового рішення. Таким чином, суд не може пересвідчитися, що правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП було вчинено саме відносно позивачки та позбавлений можливості дослідити обставини вчинення даного адміністративного правопорушення.
Також, матеріали справи не містять доказів того, що до відповідача застосовувалися будь-які заходи попередження або громадського впливу до звернення позивачки до суду, як це передбачено ст. 116 ЖК України. Так само, як і не надано доказів проведення із відповідачем профілактичних бесід виховного характеру, характеристики відповідача за місцем проживання. Стороною позивача у підтвердження своїх позовних вимог не було заявлено клопотання про допит свідків.
У свою чергу, відповідач ОСОБА_3 являється особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_3 (а.с. 39), власного житла не має, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с. 38), а тому, на переконання суду, виселення останнього з житла, у якому він проживає не буде відповідати принципу «пропорційності» між застосованими методами та правом особи на житло, передбаченим ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Також суд звертає увагу на те, що позивачем не конкретизований спосіб захисту порушеного права, а саме не зазначений спосіб виселення (з наданням іншого житлового приміщення або без такого).
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, судові витрати по справі залишаються за позивачем.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 141, 259, 263-265, 279, 280 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та виселення із житлового будинку – відмовити у повному обсязі.
У задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про закриття провадження у справі – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Суддя   О.Г. Романова