1	Справа № 335/10635/25  2/335/125/2026 	

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року м.Запоріжжя

Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого судді Алєксєєнка А.Б., за участю секретаря судового засідання Доновської А.В., представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Яцюк Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Докучаєвської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року позивач ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Яцюк Н.М., звернулася до Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя з позовом до Докучаєвської міської ради про визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 70,9 кв.м, житловою площею – 47,5 кв.м., в обґрунтування якої зазначила наступне.
Позивач є власником трьох кімнатна квартира АДРЕСА_2 . 
Квартира придбана позивачем за договором купівлі-продажу від 16.08.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Докучаєвського міського нотаріального округу Скудіним Є.О., зареєстрованого в реєстрі за №1492. У відповідності до вимог законодавства, чинного на час укладення договору купівлі продажу, право власності за ОСОБА_2 на вищевказану квартиру було зареєстроване Волноваським бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером 2574 від 28.08.2002. 
Позивачу стало відомо, що внаслідок активних бойових дій її квартиру у місті Докучаєвськ Донецької області було пошкоджено у зв`язку із чим вона має право подати заяву на отримання компенсації. 
В свою чергу, відповідно до п.6 Порядку надання компенсації для відновлення окремих категорій об`єктів нерухомого майна, пошкоджених внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації", з використанням електронної публічної послуги "є Відновлення" компенсація надається за умови, що відомості про право власності на пошкоджений об`єкт внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Позивач звернулась до державного реєстратора із заявою про проведення державної реєстрації права власності на квартиру, проте рішенням державного реєстратора від 23.09.2025 року №80967838 позивачу було відмовлено в проведенні реєстраційних дій з огляду на те, що державному реєстратору не вдалось отримати відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно, право власності на яке зареєстровано до 01 січня 2013 року. 
Таким чином, у зв`язку з відсутністю доступу до відповідних джерел інформації через тимчасову окупацію м.Докучаєвськ Донецької області державним реєстратором прав на нерухоме майно позивачеві було відмовлено у проведенні реєстраційних дій за заявою в зв`язку із зазначеними вище обставинами.
За вказаних обставин позивач не має можливості зареєструвати право власності на належне їй нерухоме майно, що унеможливлює отримання компенсації за руйнування належної їй квартири внаслідок збройної агресії російської федерації.
Враховуючи відсутність іншого способу захистити свої порушенні права позивач змушена звернутися до суду з позовом про визнання права власності.
Ухвалою судді від 27.10.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження; розпочато підготовче провадження та призначено підготовче засідання; встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи.
У визначений судом строк відповідачем відзив на позовну заяву не подано.
Ухвалою суду від 07.01.2026 було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. 
Представник позивача у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримала в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та просила суд їх задовольнити. 
Представник відповідача про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку, проте у судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення, або про розгляд справи за його відсутності, а також відзиву не подав. 
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
У зв`язку з чим, на підставі ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача на підставі наявних у справі доказів, в порядку заочного розгляду.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини.
Позивач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.08.2002, посвідченого приватним нотаріусом Докучаєвського міського нотаріального округу Скудіним Є.О. та зареєстрованого у реєстрі за №1492, є власником квартири АДРЕСА_2 . 
Право власності за позивачем на зазначену квартиру зареєстроване Волноваським бюро технічної інвентаризації 28.08.2002 за реєстровим номером 2574. 
Також Волноваським бюро технічної інвентаризації виготовлено технічний паспорт на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , згідно якого квартира має загальну площу 70,9 кв.м, житлову – 47,5 кв.м, складається з 3 кімнат, у тому числі 1-а комната площею 14,00 кв.м., 2-а кімната площею 18,20 кв.м., 3-я кімната площею 14,70 кв.м, кухня площею 7,10 кв.м., ванна кімната площею 2,3 кв.м, вбиральня площею 1,7 кв.м., коридор площею 7,10 кв.м, вмонтована шафа площею 0,7 кв.м., балкон площею 0,9 кв.м. 
У судовому засіданні представник позивача зазначила про те, що у відповідача наявні оригінали договору купівлі-продажу квартири від 16.08.2002, посвідченого приватним нотаріусом Докучаєвського міського нотаріального округу Скудіним Є.О. та зареєстрованого у реєстрі за №1492 та технічний паспорт на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велись) бойові дії або тимчасово окуповані російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року 309 м.Докучаєвськ, Донецької області є тимчасово окупованою територією України. 
12.09.2025 позивач ОСОБА_1 звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області із заявою про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно №68859154.
23.09.2025 державним реєстратором прийнято рішення № 80967838, яким позивачу відмовлено в проведенні реєстраційних дій за заявою № 688591545, про що винесено рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій. У якості підстави для відмови в проведенні реєстраційних дій державний реєстратор послався на відсутність доступу до відповідних джерел інформації про зареєстровані права власності до 01 січня 2013 року через тимчасову окупацію м.Докучаєвськ, Донецької області. 
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
З урахуванням цих норм права на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом статей 316, 317, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Положеннями частини другої статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону.
Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по – перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності – це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи в який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.
Тобто, за вказаною нормою права, вимога про визнання права власності може бути пред`явлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
З аналізу вищевказаних норм слідує, що особа, яка до 01 січня 2013 року набула право власності на нерухоме майно, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. 
Право власності на спірну квартиру позивач набула на підставі договору-купівлі продажу від 16.08.2002 року, отже при вирішенні спору підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР.
Набуття права власності – це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР (тут і надалі в редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.
Відповідно до статті 42 ЦК Української РСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).
За змістом статей 128, 153 ЦК Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
На момент вчинення позивачем вищезазначеного правочину порядок здійснення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна був визначений Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.98 № 121.
Пунктами 1.4 – 1.7 вищезазначеної Інструкції було визначено, що державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України (населених пунктах, військових містечках, військових частинах, аеропортах, річкових і морських портах, заповідниках, заказниках, на дорогах, полігонах і т.п.). Державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності. Реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться на підставі правовстановлювальних документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. 
У відповідності до п. 2.1 вищезазначеної Інструкції реєстрація провадилася на підставі правовстановлювальних документів у такому порядку: а) заявник подає до бюро технічної інвентаризації два примірники правовстановлювального документа (оригінал та копію); б) відповідальний працівник бюро технічної інвентаризації вивчає законність та повноту документів і на підставі їх робить відповідний запис у реєстрову книгу; в) адреса об`єкта, що реєструється, записується в алфавітний журнал адрес; г) прізвище, ім`я та по батькові фізичних осіб – власників нерухомого майна вноситься в алфавітний журнал або картку картотеки власників; ґ) на оригіналі правовстановлювального документа робиться реєстраційний напис. Якщо на правовстановлювальному документі немає місця для реєстраційного напису, то видається реєстраційне посвідчення, яке є невід`ємною частиною такого документа; д) на копії правовстановлювального документа робиться відмітка про реєстрацію з посиланням на реєстровий номер та дату реєстрації; е) до інвентаризаційної справи додається копія правовстановлювального документа, довідка про належність об`єкта нерухомого майна, в якій записується: прізвище, ім`я та по батькові або найменування власника, назва і зміст правовстановлювального документа, число і місяць реєстрації з підписом особи, яка відповідає за реєстрацію.
Згідно п. 9 додатку № 1 до вищезазначеної Інструкції державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться на підставі правовстановлювальних документів, а саме: договори купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання, посвідчені державними нотаріальними конторами та приватними нотаріусами.
З наданого позивачем реєстраційного посвідчення вбачається, що 16.08.2002 Волноваським бюро технічної інвентаризації право власності на спірну квартиру було зареєстроване в порядку та у спосіб, передбачені чинний на той момент законодавством.
Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.
Таким чином, з державною реєстрацією не пов`язаний момент виникнення у особи права власності.
Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 Цивільного кодексу України, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою.
Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т.д.). 
Доказів того, що відповідачем не визнається або оспорюється право власності позивача на спірну квартиру матеріали справи не містять. При цьому, оригінали всіх документів, що засвідчують право власності позивача на вказану квартиру, перебувають у позивача.
Суд зазначає, що в даному випадку зміст позовних вимог не відповідає змісту порушених прав, оскільки необхідність захисту своїх прав у цій справі позивач обґрунтовує відмовою державного реєстратора у проведені реєстраційних дій за заявою позивача, проте це рішення позивачем не оскаржувалося. Водночас позивач звернувся до суду з позовом про визнання за нею права власності на квартиру до відповідача, який не оспорює таке право.
Отже судом не встановлено обставин, з якими закон пов`язує визнання за позивачем права власності в порядку ст. 392 ЦК України.
З огляду на викладене, позов задоволенню не підлягає. 
При цьому суд вважає за необхідне роз`яснити позивачеві, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів, в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», або до суду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України. 
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Докучаєвської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно – відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення до Запорізького апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено 05 березня 2026 року. 
Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 Цивільного процесуального кодексу України:
Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 ).
Відповідач: Докучаєвська міська рада (ідентифікаційний код юридичної особи: 34534618, адреса: Донецька область, м.Докучаєвськ, вул.Незалежності України, будинок 22).

Суддя:  А.Б.Алєксєєнко