ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2285/26 Справа № 206/4601/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гаркуша В. В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Халаджи О. В.
суддів: Никифоряка Л.П. Ткаченко І.Ю.,
секретар: Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпра від 20 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дітей (суддя першої інстанції Гаркуша В.В.),
В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпра з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визначити місце проживання дітей неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою проживання батька ОСОБА_1 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпра від 20 жовтня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.
Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, вважає, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також судом не повно з`ясовано усі обставини що мають значення для справи.
Зокрема вважав, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки не вислухав думку дітей з приводу місця проживання. Також зазначає, що суд першої інстанції не повинен був вимагати додаткових доказів від позивача щодо факту проживання дітей з ним, якщо цей факт підтверджено належним чином заявою відповідача. Також вказує на те, що після винесення оскаржуваного рішення між сторонами спору був укладений та нотаріально посвідчений Договір про визначення місця проживання дітей, який повністю усуває сумніви суду щодо згоди матері та необхідності визначення місця проживання. 
Крім того факт постійного проживання та прив`язаності дітей до місця проживання батька у м. Києві підтверджується їхнім навчанням у столичних закладах освіти: ОСОБА_4 та ОСОБА_6 навчаються у Ліцеї № 289 Дарницького району м. Києва.
Зазначає, що визначення місця проживання разом із батьком відповідає найкращим інтересам дітей, забезпечуючи стабільність їхнього освітнього процесу та соціального середовища.
Враховуючи наведене просив рішення Самарського районного суду м. Дніпра від 20 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове яким визначити місце проживання дітей разом із батьком у м. Києві.
Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.
Сторони у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином через систему «Електронний суд»/
Від ОСОБА_2 надійшла заява про визнання позову, в якій вона погоджувалась із доводами апеляційної скарги та просила розглядати справу за її відсутності.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 30.04.2012 року між Позивачем та Відповідачем зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , яке видане 30.04.2012 року Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській обл. Після одруження Відповідач взяла прізвище « ОСОБА_7 » (а.с. 3).
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09.10.2015 року, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (а.с. 4-4 зі звороту).
Позивач з відповідачкою мають спільних дітей – сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (а.с. 5-7).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що старший син сторін вже досяг 16 років, а тому у відповідності до положень ст. 160 ЦК України, він може сам визначати своє місце проживання з батьком чи матір`ю. Щодо вимоги про визначення місця проживання молодших дітей, то між сторонами вбачається відсутність спору щодо місця їх проживання дітей, а також матеріали справи не містять відомостей про те, що проживання дітей із батьком буде відповідати їхнім інтересам.
Апеляційний суд вважає, що суд зробив правильний висновок, з огляду на наступне.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. 
Відповідно до частини другої статі 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
У статті 161 СК України передбачено, що спір між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, які проживають окремо, та не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції щодо того, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 може сам визначати своє місце проживання з батьком чи матір`ю,відповідає вимогам ч.3 чт. 160 СК України, оскільки на момент розгляду справи він вже досяг чотирнадцятирічного віку.
Крім того, аналіз змісту вказаних норм свідчить про те, що першочерговим критерієм визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, є спільна згода батьків.
У випадку наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (стаття 161 СК України).
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом при зверненні до суду із позовом ОСОБА_1 зазначав, що діти проживають із ним в м. Києві, а їх мати мешкає у м. Дніпро та не заперечує проти проживання дітей разом із батьком. Також матеріали справи містять заяви ОСОБА_2 в яких вона визнає позовні вимоги повністю та погоджується із проживанням дітей разом із ОСОБА_1 .. Аналогічна заява надана відповідачкою і в суді апеляційної інстанції.
Отже, суд першої інстанції, правильно відмовив у задоволенні позову про визначення місця проживання дітей разом із батьком, так як ним не доведено, що його права порушені. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняв.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дітей, які і так фактично з ним проживали і продовжують проживати. Батько дітей не вимагав та не вимагає зміни їх місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дітей забороняє матері бачитися з ними.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено, що на час звернення батьком до суду з позовом про визначення місця проживання дітей разом із ним, які фактично проживали і проживають разом із ним, порушені права позивача.
До подібного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 28 вересня 2022 року у справі №686/18140/21, від 13 березня 2024 року у справі № 607/7767/22 та від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23.
Враховуючи встановлення факту відсутності спору між сторонами щодо визначення місця проживання дітей не має підстав для з`ясування у порядку ст. 171 ЦПК України думки дітей.
Що ж стосується доказів доданих до апеляційної скарги у вигляді нотаріально посвідченого договору в якому сторони домовились про проживання дітей разом із батьком та студентський квиток ОСОБА_3 , то зазначені докази не приймаються судом першої інстанції, оскільки позивач не просить їх долучити до матеріалів справи та не зазначає причин не можливості подання таких доказів до суду першої інстанції. Окрім того нотаріально посвідчений договір датований 06 листопада 2025 року, тобто був укладений після ухвалення оскаржуваного рішення.
Таким чином апелянтом не спростовані встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у судовому рішенні, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом, а також тлумаченням норм матеріального права на свій розсуд .
Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Розглядаючи справу суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого в оскаржуваній частині ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Враховуючи зазначене, апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Самарського районного суду м. Дніпра від 20 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 14 квітня 2026 року.

Судді:          О.В. Халаджи        
Л.П. Никифоряк

І.Ю. Ткаченко