ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" квітня 2026 р. Справа № 910/7536/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Алданової С.О.
суддів: Євсікова О.О. 
Корсака В.А. 

без виклику сторін,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АТСФ"
на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2025
у справі № 910/7536/25 (суддя Мандриченко О.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АТСФ"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельна компанія "Мілтон"
про стягнення коштів, 
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "АТСФ" (далі – позивач; ТОВ "АТСФ") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом, в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельна компанія "Мілтон" (надалі – відповідач; ТОВ "Мілтон"; апелянт; скаржник) 216 594,95 грн, з яких: 162 606,85 грн - заборгованість за користування контейнером (демередж); 27 045,25 грн - збитки від інфляції; 21 463,22 грн - пеня на підставі п. 6.6. договору; 5 479,63 грн - 3% річних.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 31.07.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "АТСФ", як експедитором, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельна компанія "Мілтон", як клієнтом, було укладено договір про надання транспортно-експедиційних послуг № 31/07/23, відповідно до умов якого експедитор зобов`язався за рахунок і за плату клієнта в відповідності до умов договору та узгоджених сторонами заявок, виконати комплекс послуг по транспортно-експедиторському обслуговуванню (ТЕО), зокрема, організувати мультимодальні перевезення експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу, а також надавати інші послуги, погоджені сторонами. Разом з тим, позивач вказував, що при виконанні договору в останнього виникли додаткові витрати за понаднормове використання контейнерного обладнання (демередж) внаслідок неналежного виконання відповідачем умов вищевказаного договору, з огляду на що Товариство з обмеженою відповідальністю "АТСФ" звернулось з відповідним позовом до суду.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 у справі № 910/7536/25 в задоволенні позову відмовлено повністю.
За висновками місцевого господарського суду, позивачем до матеріалів справи не надано доказів того, що ним були понесені витрати з оплати демереджу та доказів того, що понесення таких витрат сталася з вини відповідача. Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, АТ “АТСФ” звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2025. Ухвалити нове, яким позов ТОВ "АТСФ" до ТОВ "Торгівельна компанія "Мілтон" про стягнення 216 594,95 грн задовольнити повністю. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, таким, що постановлене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Апелянт зазначає, що 31 липня 2023 року між ТОВ «АТСФ» (експедитор) та ТОВ «ТК «Мілтон» (клієнт) укладено договір транспортно-експедиторського обслуговування № 31/07/23, відповідно до якого експедитор зобов`язався організувати перевезення, а клієнт оплатити вартість послуг та компенсувати всі витрати експедитора, пов`язані з виконанням договору. У межах виконання договору було організовано перевезення вантажу в контейнері MRSU0277028 морським та автомобільним транспортом за маршрутом: FOB QINGDAO - порт Гданськ - Київ, що підтверджується коносаментом № ZM23080243 та міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR) № 00016075 і щодо якого судноплавною лінією MAERSK нараховано плату за користування контейнером (демередж) за період користування понад узгоджений безоплатний час. Ці нарахування були виставлені на адресу субпідрядника позивача Synex Logistics s.r.o., а останнім - на адресу ТОВ «АТСФ». Після чого позивач, керуючись умовами договору та Законом України «Про транспортно-експедиторську діяльність», виставив клієнту рахунок та заявив до стягнення 4 255,61 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на 29 лютого 2024 року становило 162 606,85 грн (сто шістдесят дві тисячі шістсот шість гривень 85 коп.). Оскільки в добровільному порядку відповідач ці витрати позивачу не відшкодував, останній звернувся до нього з позовом на суму 216 594,95 грн, які включають суму демереджу та нараховані інфляційні втрати, 3% річних та пеня. При цьому, відповідач у своєму відзиві на позов ТОВ «АТСФ» не ставив під сумнів факт користування контейнером, факт нарахування демереджу судноплавною лінією та його розмір, заперечуючи лише наявність своєї вини та обов`язку сплачувати зазначені суми. 
За викладеного, на думку скаржника, суд першої інстанції не мав правових підстав відмовляти у позові, мотивуючи рішення «недоведеністю факту нарахування демереджу», оскільки вимагав доказування обставин, які сторонами не оспорювалися та вважалися встановленими.
Позивач вказав й те, що місцевий господарський суд помилково погодився з аргументом відповідача про те, що відшкодування демереджу можливе лише за наявності «вини» відповідача. Скаржник акцентує, що демередж у контейнерних перевезеннях за своєю суттю є платою за користування контейнером понад безоплатний період, тобто елементом плати за послугу / користування обладнанням, а не мірою відповідальності за порушення зобов`язання. Таким чином, як вважає позивач, відсутність чи наявність вини відповідача не впливає на обов`язок оплатити послугу, яка фактично надана (користування контейнером у додатковий час), а отже, застосування ст. 614 ЦК України до спірних правовідносин є безпідставним. Крім цього, пункт 6.8 договору № 31/07/23 передбачає, що клієнт несе повну відповідальність за затримку обладнання (демередж), що виникла під час перевезення, та зобов`язаний компенсувати експедитору всі нарахування, пов`язані з таким користуванням. Також договір містить умови, відповідно до яких клієнт зобов`язаний компенсувати експедитору всі фактичні витрати, понесені останнім у зв`язку з організацією перевезення, включно з сумами, нарахованими судноплавними лініями / субпідрядниками, що узгоджується зі ст. 12 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність».
Окремо апелянт звернув увагу, що затримка контейнера MRSU0277028 сталася внаслідок об`єктивних інфраструктурних обмежень, зокрема блокування кордону Польща - Україна, що призвело до збільшення строку користування контейнером понад безоплатний період та, відповідно, до нарахування демереджу судноплавною лінією MAERSK. Такі витрати є прямим та передбачуваним наслідком організації перевезення в інтересах відповідача, вони документально підтверджені рахунками MAERSK / Synex та відповідають звичайній практиці міжнародних контейнерних перевезень, коли сторони усвідомлюють ризик демереджу як стандартний елемент комерційного обороту. Факт нарахування та розміру демереджу підтверджується рахунком судноплавної лінії MAERSK та інвойсом субпідрядника Synex Logistics s.r.o. (зокрема, Інвойс № 240100106-1), який кореспондує конкретному контейнеру, маршруту та періоду користування, що дозволяє однозначно ідентифікувати зв`язок витрат з виконанням саме договору № 31/07/23.
Додатково до апеляційної скарги позивачем додано нові докази, а саме: інвойс (рахунок) та договір з субпідрядником Synex Logistics s.r.o., які підтверджують ланцюг нарахувань та об`єктивність витрат позивача.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.12.2025, апеляційна скарга в справі № 910/7536/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Демидова А.М., Владимиренко С.В.
У зв`язку з перебування суддів Демидової А.М. та Владимиренко С.В. у відпустці, розпорядженням Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/371/26 від 04.02.2026 призначено повторний автоматизований розподіл.
Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.02.2026 справу № 910/7536/25 передано на розгляд колегії суддів: головуючий суддя: Алданова С.О., судді: Євсіков О.О., Корсак В.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "АТСФ" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 у справі № 910/7536/25. Справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи.
Про перегляд справи в апеляційному порядку учасники справи повідомлялись шляхом надіслання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження у передбачений законом спосіб, що підтверджується довідками від 16.02.2026 про доставку ухвали Північного апеляційного господарського суду від 13.02.2026 до електронних кабінетів сторін.
До суду апеляційної інстанції від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить у задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "АТСФ" на рішення Господарського суду м. Києва у справі № 910/7536/25 від 11.12.2025 відмовити в повному обсязі. Згідно тверджень ТОВ "Мілтон", позивач (апелянт) не наводить жодних доказів перешкоджання, не забезпечення чи порушення його права на надання доказів, передбачених ст. 80 ГПК України.
Відповідач наголошує, що в оскаржуваному рішенні суд І-ої інстанції не посилається на ст. 614 ЦК України.
Також ТОВ "Мілтон" зазначається, що для виникнення у замовника обов`язку компенсувати експедитору оплату вартості демереджу/детеншену необхідним є встановлення порушення замовником своїх зобов`язань. Обов`язковою умовою встановлення порушення зобов`язання є наявність вини (умислу або необережності). Сторони на власний розсуд при укладенні договору затвердили в п. 5.2.7. умови, за яких відшкодування витрат вартості демереджу/детеншену здійснюється замовником у випадку порушень встановлених строків, невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків за цим договором. Тим самим, відповідач підкреслює, що позивач (апелянт) ігнорує п. 5.2.7. договору, яким встановлені умови компенсації демереджу, і трактує інші положення договору і нормативно-правових актів на свою користь.
Додатково ТОВ "Мілтон" вказує, що позивач не наводить жодних доказів позбавлення його можливості подання доказів в межах розгляду справи судом першої інстанції. Відтак, відсутні підстави прийняття судом апеляційної інстанції доказів відповідно до ст. 269 ГПК України.
До апеляційного господарського суду від позивача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу ТОВ «АТСФ», у якій апелянт зазначає, що відповідач посилається на п. 5.2.7. договору, за яким компенсація вартості демереджу/детеншену передбачена «у випадку порушень строків, невиконання або неналежного виконання обов`язків Замовника». Разом з цим, п. 4.6. договору передбачає підстави та порядок сплати додаткових витрат в тому числі і передбачених п. 5.2.7. договору. Скаржником акцентується, що витрати позивача у вигляді демереджу документально підтверджені рахунками лінії та субпідрядника, виникли виключно у зв`язку з обслуговуванням вантажу відповідача, не включені до базової плати експедитора та об`єктивно не могли бути визначені наперед.
Відповідачем подані заперечення (на відповідь на відзив на апеляційну скаргу), в яких ТОВ "Мілтон" звертає увагу, що твердження позивача про «процесуальну пастку» або «непередбачувану зміну предмета оцінки доказів» не відповідає чинному законодавству та практиці Верховного Суду — навпаки, оцінка доказів та встановлення доведеності обставин — це стандартна і передбачена законом діяльність суду.
Крім того, відповідач вкотре підкреслив про ігнорування позивачем п. 5.2.7. договору, яким встановлені умови компенсації демереджу.
ТОВ «АТСФ» надано письмові пояснення на заперечення відповідача (щодо відповіді позивача на відзив на апеляційну скаргу), де позивачем вказується, що посилання відповідача на те, що суд не зобов`язаний попереджати про оцінку доказів, не відповідає суті доводів позивача. Позивач не стверджує, що суд зобов`язаний консультувати сторону, але зазначає, що суд не може без будь-якого сигналу зміщувати оцінку на неоспорювані факти, а потім вказувати стороні у рішенні, що вона не довела те, що не було предметом спору. Це саме той випадок, коли формальне посилання на змагальність використовується для виправдання несправедливого процесуального результату.
Окрім цього позивач висновується, що пункт 5.2.7. договору діє не ізольовано, а в системі з іншими положеннями договору та з ст. 12 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність». Сам договір прямо передбачає: право Експедитора залучати третіх осіб, укладати договори та виставляти рахунки (п. 5.1.1.); обов`язок Клієнта компенсувати додаткові витрати, пов`язані з ТЕО та обставинами, що перебувають поза впливом Експедитора (п. 4.6.); обов`язок Клієнта оплатити простій, демередж, інші витрати, пов`язані з несвоєчасним оформленням документів, некоректними даними, затримками тощо (п. 5.1.4., 6.12.– 6.13.). Відповідно до ст. 12 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» клієнт зобов`язаний відшкодувати експедитору документально підтверджені витрати, понесені в інтересах клієнта для виконання договору, незалежно від того, чи були такі витрати детально названі в договорі як «додаткові» та чи пов`язав договір їх компенсацію із «виною» клієнта в розумінні ст. 614 ЦК України.
Таким чином, відповідач, посилаючись на п. 5.2.7., фактично намагається звузити свою відповідальність до моделі «вина – санкція», тоді як закон і судова практика виходять із моделі «витрата – компенсація». Це не узгоджується ні з договором, ні з Законом України «Про транспортно-експедиторську діяльність». 
В зазначеному позивач робить висновок, що заперечення відповідача, зведені до того, що він не порушував своїх обов`язків або не мав вини у затримці, не спростовують того, що демередж був фактично нарахований і витрати на його сплату були покладені на апелянта (у тому числі на користь залучених третіх осіб) і ці витрати були понесені виключно в інтересах клієнта для забезпечення збереження його вантажу та завершення митних/портових процедур. 
За змістом частини 3 статті 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною 10 цієї статті та частиною 2 статті 271 цього Кодексу.
Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до частини 5 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Оскільки необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Щодо долучених апелянтом в якості нових доказів: інвойсу (рахунку) та договору з субпідрядником Synex Logistics s.r.o. судова колегія зазначає, що статтею 80 ГПК України чітко врегульовано порядок і строки подання доказів учасниками справи.
Згідно з частинами 1-3 статті 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (частини 4, 5 статті 80 ГПК України).
У розумінні наведених положень докази, що підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані учасниками справи одночасно з заявами по суті справи у суді першої інстанції, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем суду та належним чином обґрунтована.
У свою чергу, статтею 269 ГПК України, якою встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Частиною 8 статті 80 ГПК України також передбачено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Водночас, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.
Відтак, суд апеляційної інстанції не вправі надавати оцінку вказаним доказам під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, оскільки наведені у них обставини не були відомі суду першої інстанції під час розгляду справи по суті, а отже не можуть впливати на оцінку законності чи обґрунтованості рішення.
На переконання колегії суддів, така обставина, як необхідність подання нових доказів у суді апеляційної інстанції на спростування позиції іншої сторони, викладеної у позовній заяві чи у відзиві, не може бути визнана поважною причиною неподання доказів у встановлений процесуальний строк.
Позивач не обґрунтував належним чином причин неподання до суду першої інстанції доказів: інвойсу (рахунку) та договору з субпідрядником Synex Logistics s.r.o., враховуючи, що в силу ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Крім того, з часу відкриття судом першої інстанції провадження у цій справі та до моменту прийняття оскаржуваного рішення позивач не був обмежений в праві ознайомлюватися з матеріалами справи та, за необхідності, подавати додаткові докази.
Тому, долучені позивачем нові докази, а саме листування: інвойс (рахунку) та договір з субпідрядником Synex Logistics s.r.o. не приймаються апеляційним господарським судом до уваги на стадії апеляційного перегляду цієї справи.
Відповідно до статті 269 частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 31.07.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "АТСФ" (експедитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельна компанія "Мілтон" (клієнт) укладено договір про надання транспортно-експедиційних послуг № 31/07/23 (скорочено - договір), відповідно до п. 1.1. якого, даний договір регламентує взаємовідносини сторін при виконанні експедитором доручень клієнта. Експедитор зобов`язується за рахунок і за плату (винагороду) клієнта у відповідності до умов цього договору та узгоджених сторонами заявок, що в свою чергу є невід`ємною частиною даного договору, виконати комплекс послуг по транспортно-експедиторському обслуговуванню (ТЕО), організувати міжнародні та/або внутрішньодержавні морські перевезення та/або мультимодальні перевезення експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу, а також надавати інші послуги погоджені сторонами.
Пунктом 2.1. договору визначено, що зазначені послуги надаються відповідно до норм, встановлених вимогами діючого законодавства України та міжнародного права, у тому числі, Міжнародних правил тлумачення торговельних термінів "Інкотермс", Конвенції ООН про міжнародні змішані перевезення вантажів (Женева, 24 травня 1980 р.), Конвенції про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів (КДГВ) (Женева, 19 травня 1956р.), Конвенції ООН про морське перевезення вантажів, 1978 р. (Гамбург, 1 березня 1978р.), та ін.
Заявки, погоджені сторонами, регулюють взаємини сторін щодо кожного окремого доручення на ТЕО і є невід`ємною частиною даного договору. В заявці зазначається найменування і кількість вантажу, маршрут перевезення (порт навантаження, порт вивантаження, місце доставки вантажу), планована дата надання вантажу відправником, тип транспортного засобу, дані про вантажовідправника і вантажоодержувача і інша необхідна інформація, що стосується організації ТЕО. При цьому форма заявки викладена у додатку № 1 до даного договору, що становить його невід`ємну частину (п. 3.1. договору).
Пунктом 5.2. договору сторони погодили наступні обов`язки замовника за договором, зокрема: замовник зобов`язався на зданий до перевезення вантаж належним чином оформити повний пакет товаросупроводжувальних документів, необхідних для прийому передачі вантажу і який би забезпечував безперешкодне перетинання транспортним засобом з вантажем кордонів держав по маршруту перевезення, з урахуванням вимог портових, митних, санітарних і інших правил (п. 5.2.2.); забезпечити навантаження, вивантаження, митне оформлення вантажу в межах нормативного часу, погодженого сторонами в договорі або заявці (п. 5.2.4.); своєчасно оплачувати рахунки експедитора (п. 5.2.5.); у випадку порушень встановлених строків, невиконання, або неналежного виконання своїх обов`язків за цим договором та/або підтвердженою заявкою, клієнт зобов`язується компенсувати експедитору оплату вартості демереджу/детеншену та/або портових зборів та/або вартості вимушеного зберігання та обробки вантажів на складських територіях портів та/або штрафних санкцій, пов`язаних з такими порушеннями (п. 5.2.7.).
Відповідно до п. 6.6. договору в випадку затримки розрахунків, клієнт зобов`язується оплатити експедитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день затримки оплати.
Позивач вказував, що при виконанні договору виникли додаткові витрати за понаднормативне використання контейнерного обладнання (демередж), оскільки контейнер відповідача прибув в порт Гданська 25.10.2023, а 15.11.2023 позивачем отримано документи на товар, то погоджена вартість перевезення на час отримання документів була значно вища від погодженої з клієнтом, спільно було прийнято рішення вивозити вантаж потягом, а також було повідомлено клієнта про виникнення в такому випадку демереджу, при цьому в кінці грудня 2023 року вантаж планувався до завантаження на потяг, однак митними органами Польщі було відібрано контейнер відповідача на сканування. 3 січня 2024 року оператор залізничної лінії підтвердив завантаження контейнера відповідача, а 05 січня 2024 року позивач отримав накладну транзитну митну декларацію Т1, а вантаж прибув у місце призначення 12.01.2024, у зв`язку з чим, за весь цей період, власник контейнера компанія МAERSK 15.02.2024 виставила експедитору рахунок про сплату демереджу за понаднормове використання контейнеру № MRSU0277028 за період з 06.11.2023 по 12.01.2024.
Так, 15 лютого 2024 року компанія MAERSK через C.HARTWIG GDYNIA S.А. виставила позивачеві рахунок № 7508644734 на відшкодування демереджу в сумі 3 885,00 Євро, а 29.02.2024 компанія С.HARTWIG GDYNIA S.А. виставила позивачеві рахунок № FV 009559/2024 відповідно до якого сума компенсації оплати вартості демереджу склала 4 255,61 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на 29 лютого 2024 року становило 162 606,85 грн.
Позивач зазначав, що оплата вартості демереджу, за умовами договору, має здійснюватися клієнтом, однак той, відмовився його сплачувати, у зв`язку з чим позивачем було направлено на адресу відповідача вимогу, а пізніше претензію про сплату вартості демереджу, яка була залишена відповідачем без задоволення.
При цьому позивач звертав увагу, що 05 липня 2024 року відповідач визнав наявність боргу та зобов`язався його погасити за рахунок наступних замовлень у відповідача, проте, нові замовлення так і не надійшли.
Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, вказував, що встановлення порушення ним своїх зобов`язань за договором є обов`язковою умовою, визначеною сторонами на власний розсуд, для виникнення у останнього обов`язку відшкодувати позивачу понесені ним витрати з оплати демереджу, однак демередж виник не з вини відповідача, а відповідач виконав свої зобов`язання за договором вчасно і в повному обсязі, отже, у замовника відсутні підстави компенсувати відповідачу оплату вартості демереджу. Позивач жодного разу не звертався до відповідача щодо порушення ним будь-яких зобов`язань за договором, і, зокрема, таких, які б спричинили демередж.
Відповідач вказує, що заборгованість не визнавав, про що повідомив позивача відповіддю на претензію-вимогу № 4п від 31.10.2024.
Також відповідач зазначав, що строк позовної давності в частині позовної вимоги про стягнення пені сплив.
З урахуванням предмета позовних вимог, юридичних та фактичних підстав позову, з огляду на фактичні обставини справи колегія суддів зазначає таке.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
З огляду на зміст укладеного між сторонами договору, такий за своєю правовою природою є договором підряду.
За ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.
У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частина 1 статті 193 ГК України (норми якого були чинними на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність на підставі Закону України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» № 4196-IX від 09.01.2025, який 28.08.2025 введено в дію) встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
В силу вимог ч. 1 ст. 1 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів; транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування; експедитор (транспортний експедитор) - суб`єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування; експедитор (транспортний експедитор) - це суб`єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування; клієнт - це споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору виконати чи організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, враховуючи плату експедитору; перевізник - це юридична або фізична особа, яка взяла на себе зобов`язання і відповідальність за договором перевезення вантажу за доставку до місця призначення довіреного їй вантажу, перевезення вантажів та їх видачу (передачу) вантажоодержувачу або іншій особі, зазначеній у документі, що регулює відносини між експедитором та перевізником; учасники транспортно-експедиторської діяльності - це клієнти, перевізники, експедитори, транспортні агенти, порти, залізничні станції, митні брокери та інші особи, що виконують роботи (надають послуги) при перевезенні вантажів.
Дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають при транспортному експедируванні вантажів усіма видами транспорту, крім трубопровідного (стаття 2 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність").
Відповідно до ч. 1 ст. 929 Цивільного кодексу України та ст. 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", експедитор зобов`язаний надавати транспортно-експедиторські послуги згідно з договором транспортного експедирування і вказівками клієнта, погодженими з експедитором у встановленому договором порядку.
Статтею 931 ЦК України передбачено, що розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно заявки № 1 від 31.07.2023 на транспортно-експедиторські послуги перевезення вантажів відповідач доручив позивачеві організувати перевезення вантажу морським та автомобільним транспортом за маршрутом: FOB QINGDAO – порт Гданськ – Київ.
Позивач стверджував, що на виконання умов договору позивач організував для відповідача перевезення вантажу в контейнері № MRSU0277028 морським та автомобільним транспортом за маршрутом: FOB QINGDAO – порт Гданськ – Київ. В подальшому, контейнер відповідача прибув в порт Гданська 25.10.2023, а 15.11.2023 позивачем отримано документи на товар. Погоджена вартість перевезення на час отримання документів була значно вища від погодженої з клієнтом, у зв`язку з чим сторонами спільно було прийнято рішення вивозити вантаж потягом, а також було повідомлено клієнта про виникнення в такому випадку демереджу, при цьому в кінці грудня 2023 року вантаж планувався до завантаження на потяг, однак митними органами Польщі було відібрано контейнер відповідача на сканування.
3 січня 2024 року оператор залізничної лінії підтвердив завантаження контейнера відповідача, а 05 січня 2024 року позивач отримав накладну транзитну митну декларацію Т1, а вантаж прибув у місце призначення 12.01.2024. 
У зв`язку з наведеним, за весь вказаний період, власник контейнера компанія МAERSK 15.02.2024 виставила експедитору рахунок про сплату демереджу за понаднормове використання контейнеру № MRSU0277028 за період з 06.11.2023 по 12.01.2024. 
15.02.2024 компанія MAERSK виставила C.HARTWIG GDYNIA S.А. рахунок № 7508644734 на відшкодування демереджу в сумі 3 885,00 Євро. 
Надалі 29.02.2024 компанія С.HARTWIG GDYNIA S. А. виставила SYNEX LOGISTICS S.R.O. рахунок № FV 009559/2024, відповідно до якого сума компенсації оплати вартості демереджу склала 4 255,61 доларів США.
Згідно ст. 10 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", експедитор має право, зокрема, на відшкодування в погоджених з клієнтом обсягах додаткових витрат, що виникли в нього при виконанні договору транспортного експедирування, якщо такі витрати здійснювалися в інтересах клієнта.
Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", клієнт зобов`язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.
Згідно правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах: від 02.04.2025 у справі № 910/15170/23, від 08 липня 2025 року в справі № 915/574/24 визначений нормами статті 12 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» обов`язок клієнта (замовника) відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта (замовника) в цілях виконання договору транспортного експедирування, не залежить від чіткого погодження в договорі, що саме такі витрати (з конкретним визначенням за які саме послуги) як додаткові підлягають відшкодуванню окремо від плати експедитора. Необхідним для їх відшкодування експедитору, в силу цієї норми, є документальне підтвердження цих витрат та доведення факту понесення цих витрат експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору. 
Таким чином, колегія суддів акцентує, що понесені експедитором в інтересах клієнта при виконання договору транспортного експедирування витрати мають бути документально підтверджені.
За ст.ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Під позовною вимогою (предметом спору) розуміється матеріально-правова вимога позивача, як заінтересованої особи та зміст порушеного права і характер правопорушення, тобто предмет позову, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права. При цьому об`єднанню підлягають вимоги, які пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.
Водночас підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову.
Підставою позову може бути як один, так і декілька юридичних фактів матеріально-правового характеру.
Отже, предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.
Поряд із цим, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.
Однак, колегія суддів акцентує, що в цій справі позивач не надав доказів фактичного понесення відповідних витрат.
Крім того, матеріали справи не містять доказів виставлення рахунку на сплату демереджу в розмірі 4 255,61 доларів США безпосередньо позивачеві.
На це, як вважає судова колегія, слушно звернув увагу й суд 1-ої інстанції.
Окремо колегією суддів враховується, що в силу п. 4.6. договору в випадку виникнення додаткових витрат, зазначених в п. 5.2.7. чи пов`язаних з ТЕО, що виникли внаслідок неналежного виконання клієнтом своїх зобов`язань та/або інших обставин, що перебувають поза впливом експедитора, клієнт зобов`язується оплатити їх експедитору протягом 10 (десяти) календарних дів з дати виставлення рахунку, за умови надання експедитором копій документів, що підтверджують ці витрати. 
За п. 5.2.7. договору в випадку порушень встановлених строків, невиконання, або неналежного виконання своїх обов`язків за цим договором та/або підтвердженою заявкою, клієнт зобов`язується компенсувати експедитору оплату вартості демереджу/детеншену та/або портових зборів та/або вартості вимушеного зберігання та обробки вантажів на складських територіях портів та/або штрафних санкцій, пов`язаних з такими порушеннями.
Тобто, з наведеного вбачається, що приписами п. 5.2.7 договору сторони встановили обов`язок клієнта/відповідача компенсувати експедитору оплату вартості демереджу/детеншену виключно у випадку порушень ним, тобто клієнтом/відповідачем, встановлених строків, невиконання, або неналежного виконання своїх обов`язків за цим договором та/або підтвердженою заявкою. При цьому, експедитором мають бути підтверджені ці витрати. 
Тим самим, встановлення обставини наявності вини відповідача у спірних відносинах є обов`язковою умовою, визначеною сторонами на власний розсуд у договорі, для виникнення у нього обов`язку відшкодувати позивачу понесені ним витрати з оплати демереджу, якщо такі витрати ним були понесені.
Втім, позивачем до матеріалів справи не надано належних та достатніх, в розумінні ст.ст. 76, 77 ГПК України, доказів того, що ним були понесені витрати з оплати демереджу та доказів того, що понесення таких витрат сталось з вини відповідача.
Відтак, враховуючи наведені висновки щодо спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, через їх недоведеність.
Крім цього, оскільки вимога про стягнення основної заборгованості (демереджу) є необґрунтованою, відсутні також і підстави для стягнення: 27 045,25 грн – збитків від інфляції; 21 463,22 грн – пені на підставі п. 6.6. договору; 5 479,63 грн - 3% річних. 
Аналогічних правомірних висновків дійшов й суд першої інстанції.
У свою чергу, з урахуванням вказаного судовою колегією критично оцінюються доводи апелянта щодо помилковості та невмотивованості висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.
Отже, на переконання колегії суддів, аргументи апелянта не знайшли свого підтвердження в межах заявлених вимог, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції через необґрунтованість у розумінні ст.ст. 74, 76, 80, 86, 269 ГПК України. Інші доводи скаржника, прийняті до уваги, однак вони не спростовують вищенаведені висновки про наявність підстав для відмови у задоволенні апеляційної скарги. Водночас, підстав для виходу за межі вимог та доводів апеляційної скарги - суд апеляційної інстанції в розумінні ч. 4 ст. 269 ГПК України не встановив.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. 
Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у частині 1 статті 74 ГПК України.
Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК).
Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, суди мають належним чином зазначати підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення. 
З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що у цій постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. 
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
За висновками колегії суддів, доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення є незаконним, таким, що постановлене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.
Враховуючи все вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 у справі № 910/7536/25 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів статті 277 ГПК України не вбачається.
В свою чергу, апелянтом не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. 
При цьому, викладені у відзиві на апеляційну скаргу твердження відповідача знайшли своє підтвердження в частині спростування викладених скаржником в апеляційні скарзі доводів у цілому. 
Згідно ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта (ТОВ "АТСФ").
Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, - 

УХВАЛИВ: 
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АТСФ" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 у справі № 910/7536/25 – залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2025 у справі № 910/7536/25 – залишити без змін.
3. Судові витрати зі сплати судового збору, понесені стороною у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "АТСФ". 
4. Справу повернути до суду першої інстанції. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені в частині 3 статті 287 ГПК України. 

Головуючий суддя С.О. Алданова 

Судді О.О. Євсіков

В.А. Корсак