ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/31149/21 Головуючий у 1-й інстанції: Бідонько А.В.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого Василенка Я.М.,
суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2025 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київського міського центру зайнятості про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, в якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати наказ Шевченківської районної філії Київського міського центру зайнятості НТ210409 від 16.03.2021 в частині припинення реєстрації безробітного ОСОБА_1 та в частині припинення виплати допомоги по безробіттю ОСОБА_1 ;
- зобов?язати Київський міський центр зайнятості надати розрахунок належної до виплати суми допомоги по безробіттю ОСОБА_1 за період з 16.04.2021 до моменту фактичного оформлення трудових відносин 16.07.2021 (орієнтовна сума до виплати 23 000 грн.). ???
- зобов?язати Київський міський центр зайнятості поновити реєстрацію безробітного ОСОБА_1 з 16.03.2021 до моменту фактичного оформлення трудових відносин 16.07.2021, нарахувати та виплатити допомогу по безробіттю ОСОБА_1 з 16.04.2021 року до моменту фактичного оформлення трудових відносин 16.07.2021 року (орієнтовна сума до виплати 23 000 грн.).
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.11.2021 відкрито провадження в адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
На виконання Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду», відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 №399, до Харківського окружного адміністративного суду, згідно супровідного листа № 01-19/1430/25 від 31.01.2025 року передано 742 (сімсот сорок дві) судові справи згідно з актом приймання-передачі від 31.01.2025, зокрема адміністративну справу № 640/31149/21.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 прийнято справу до розгляду.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2025 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся до Шостого апеляційного адміністративного суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи на розумний строк.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 21 вересня 2018 року зареєстрований в Раді адвокатів Київської області та набув право на заняття адвокатською діяльністю.
29 жовтня 2020 року позивач через Єдиний портал електронних послуг «Дія» подав заяви до Шевченківської районної філії Київського міського центру зайнятості про надання статусу безробітного та про призначення допомоги по безробіттю.
Того ж дня йому надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю на підставі частини першої статті 43 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
12.03.2021 провідним інспектором відділу розслідування страхових випадків Київського міського центру зайнятості за участю начальника того ж відділу складено акт № 800, відповідно до якого встановлено, що ОСОБА_1 в період перебування на обліку в центрі зайнятості в статусі безробітного був зареєстрований в Раді адвокатів Київської області та мав право на здійснення індивідуальної адвокатської діяльності.
16.03.2021 Київський міський центр зайнятості наказом № НТ 210409 припинив реєстрацію ОСОБА_1 як безробітного, у зв`язку із встановленням факту подання особою недостовірних даних та документів, зокрема наявності у нього свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, а також припинив виплату йому допомоги. Крім того, 25 березня 2021 року Київський міський центр зайнятості прийняв рішення про повернення нарахованого та виплаченого матеріального забезпечення у розмірі 34 056,47 грн.
Не погоджуючись з діями відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач з моменту отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю є особою, яка провадить незалежну професійну діяльність та належить до зайнятого населення, а отже не може бути визнаний безробітним незалежно від фактичного отримання доходу, при цьому його право на заняття адвокатською діяльністю не було зупинене чи припинене у встановленому законом порядку, а тому подання ним заяви про надання статусу безробітного із зазначенням відсутності самостійної зайнятості є поданням недостовірних даних, що відповідно до Закону України «Про зайнятість населення» є підставою для припинення реєстрації безробітного та виплати допомоги, у зв`язку з чим наказ відповідача є правомірним, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.
Апелянт стверджує, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та без урахування фактичних обставин справи, оскільки сам факт наявності свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю не підтверджує здійснення незалежної професійної діяльності та отримання доходу, а у спірний період він фактично адвокатську діяльність не здійснював і доходів не отримував, що підтверджується податковими даними. При зверненні за статусом безробітного не приховував жодної інформації, не подавав недостовірних відомостей і не мав умислу на незаконне отримання допомоги, що також підтверджується закриттям кримінального провадження за відсутністю складу правопорушення. Центр зайнятості мав можливість перевірити відомості щодо його самозайнятості до призначення виплат і, призначивши допомогу, фактично визнав відповідність вимогам закону. Крім того, відповідно до положень ст. 1215 ЦК України виплачені суми як засіб до існування не підлягають поверненню за відсутності рахункової помилки і недобросовісності набувача, а необхідною умовою для відмови у статусі безробітного є реальне здійснення діяльності та отримання доходу, а не формальна реєстрація чи наявність свідоцтва.
Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи (пункт 2 частини першої статті 1 Закону України «Про зайнятість населення»).
Безробіття - соціально-економічне явище, за якого частина осіб не має змоги реалізувати своє право на працю та отримання заробітної плати (винагороди) як джерела існування (пункт 1 частини першої статті 1 Закону України «Про зайнятість населення»).
У пунктах 1 та 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» наведено такі визначення: адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.
Згідно з частинами другою та третьою статті 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат України здійснює адвокатську діяльність на всій території України та за її межами, якщо інше не передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або законодавством іноземної держави. Адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат, який здійснює адвокатську діяльність і працює індивідуально, є самозайнятою особою.
У пункті 14.1.226 статті 14 ПК України визначено, що самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької діяльності чи працівником у межах незалежної професійної діяльності.
Згідно зі статтею 4 Закону України «Про зайнятість населення» до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти та поєднують навчання з роботою.
У пункті 5 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та підпункті 7 пункту 11 Прикінцевих та перехідних положень цього ж Закону, у редакції, що діяла до 31 грудня 2014 року, законодавець визначив, які особи забезпечують себе роботою самостійно. До них належать особи, які займаються незалежною професійною діяльністю, а саме науковою, літературною, артистичною, художньою, освітньою або викладацькою, а також медичною, юридичною практикою, в тому числі адвокатською, нотаріальною діяльністю, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід безпосередньо від цієї діяльності, за умови, що такі особи не є найманими працівниками чи підприємцями.
У подальшому, Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» пункт 5 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» викладено в новій редакції, якою замість визначення осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, наведено визначення осіб, які провадять незалежну професійну діяльність. При цьому у цій редакції перелік осіб, як провадять незалежну професійну діяльність, залишився аналогічним тому, що був раніше.
Відповідно до пункту 14.1.226 статті 14 ПК України незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем (за виключенням випадку, передбаченого пунктом 65.9 статті 65 ПК) та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
За правилами пункту 63.5 статті 63 ПК України всі фізичні особи - платники податків та зборів реєструються у контролюючих органах шляхом включення відомостей про них до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків у порядку, визначеному цим Кодексом. Фізичні особи - підприємці та особи, які мають намір провадити незалежну професійну діяльність, підлягають взяттю на облік як самозайняті особи у контролюючих органах згідно з цим Кодексом.
Якщо фізична особа зареєстрована як підприємець та при цьому така особа провадить незалежну професійну діяльність, така фізична особа обліковується як фізична особа - підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності (пункт 65.9 статті 65 ПК України).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 5 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» до платників єдиного внеску віднесено осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що особа після отримання свідоцтва про право заняття адвокатською діяльністю має право на роботу та отримання доходу від цієї роботи, набуває статусу самозайнятої особи і повинна сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. При цьому законодавець не позбавляє адвоката статусу особи, яка провадить незалежну професійну діяльність, на період неотримання останнім заробітку (доходу) та не звільняє адвоката від обов`язку сплачувати цей єдиний внесок.
Відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду адвокат звільняється від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі, якщо він є найманим працівником, оскільки в цьому випадку мета збору єдиного внеску досягається за рахунок його сплати роботодавцем (постанови Верховного Суду від 05 листопада 2018 року у справі № 820/1538/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 160/3114/19, від 05 березня 2020 року у справі № 824/509/19-а, від 18 листопада 2021 року у справі № 520/6094/19, від 19 грудня 2022 року у справі №640/9262/19, від 19 червня 2024 року у справі № 480/4744/18).
Крім того, адвокат має право на власний розсуд та без зазначення конкретних причин у будь-який час зупинити свою адвокатську діяльність після чого він втрачає статусособи, яка провадить незалежну професійну діяльність, та відповідно самозайнятої особи, оскільки такий адвокат не має права здійснювати адвокатську діяльність (стаття 31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Також, право на заняття адвокатською діяльністю може бути припинено відповідно до частини третьої статті 32 того ж Закону. У разі припинення права на заняття адвокатською діяльністю особа також не може працювати адвокатом.
Відомості про зупинення чи припинення права на заняття адвокатською діяльністю вносяться до Єдиного реєстру адвокатів України (частина шоста статті 31 та частина сьома статті 32 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
У таких випадках та за відсутності іншого виду зайнятості і неможливості реалізувати своє право на працю в інший спосіб така особа може набути статусу безробітного.
Системний аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що відповідно до статті 4 Закону України «Про зайнятість населення» адвокат, право на заняття адвокатською діяльністю якого не зупинено і не припинено, є особою, яка провадить незалежну професійну діяльність (забезпечує себе роботою самостійно), та віднесений до категорії зайнятого роботою населення і це виключає можливість надання йому статусу безробітного.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.08.2024 у справі №761/38813/21.
Як вірно було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 21 вересня 2018 року зареєстрований у Єдиному реєстрі адвокатів України та має право на здійснення індивідуальної адвокатської діяльності. Відомості щодо зупинення чи припинення його права на заняття адвокатською діяльністю у матеріалах справи відсутні, суди такі факти також не встановили.
29 жовтня 2020 року ОСОБА_1 через Єдиний портал електронних послуг «Дія» звернувся до Шевченківської районної філії Київського міського центру зайнятості із заявою про надання йому статусу безробітного. При цьому в заяві він вказав, що не забезпечує себе роботою самостійно (а.с. 58).
Однак, маючи право на заняття адвокатською діяльністю, ОСОБА_1 є особою, яка забезпечує себе роботою самостійно (провадять незалежну професійну діяльність). Тобто він мав роботу і не був безробітнім.
29 жовтня 2020 року ОСОБА_1 на підставі його заяви про відсутність роботи надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю на підставі частини першої статті 43 Закону України «Про зайнятість населення».
Позивач перебував на обліку в Шевченківській районній філії Київського міського центру зайнятості з 29 жовтня 2020 року по 09 квітня 2021 року, і за цей період йому була виплачена допомога по безробіттю у розмірі 34 056 грн. 47 коп., що підтверджується довідкою-розрахунком №195 від 22.03.2021 (а.с. 63).
Положеннями пунктів 1, 2, 8 частини першої статті 45 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що реєстрація безробітного припиняється, зокрема у разі: зайнятості особи; встановлення факту подання особою недостовірних даних та документів, на підставі яких було прийнято рішення про надання їй статусу безробітного, призначення (виплати) матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг.
Відповідно до частини третьої статті 44 Закону України «Про зайнятість населення» відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного.
З урахуванням вищевикладеного та враховуючи, що позивач має роботу і наділений правом на заняття адвокатською діяльністю він не може бути визнаний безробітним, а тому, у зв`язку поданням ОСОБА_1 недостовірних даних Шевченківській районній філії Київського міського центру зайнятості щодо цього, відповідачем правомірно прийнято наказ Шевченківської районної філії Київського міського центру зайнятості НТ210409 від 16.03.2021 року в частині припинення реєстрації безробітного ОСОБА_1 , та в частині припинення виплати допомоги по безробіттю ОСОБА_1 . 
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.
Щодо доводів апелянта про те, що сам факт наявності свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю не підтверджує здійснення незалежної професійної діяльності та отримання доходу, колегія суддів не бере їх до уваги, оскільки відповідно до статей 1, 4, 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат, право на заняття діяльністю якого не зупинено та не припинено, є особою, що провадить незалежну професійну діяльність і є самозайнятою особою, а за змістом статті 4 Закону України «Про зайнятість населення» належить до зайнятого населення, що саме по собі виключає можливість надання статусу безробітного незалежно від фактичного отримання доходу.
Не беруться колегією суддів до уваги доводи апелянта про те, що у спірний період він не отримував доходу від адвокатської діяльності, оскільки законодавець пов`язує статус зайнятості адвоката не з фактом отримання прибутку, а з наявністю чинного права на здійснення незалежної професійної діяльності; при цьому у разі відсутності наміру здійснювати діяльність адвокат мав право зупинити її у порядку статті 31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», чого зроблено не було.
Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта про відсутність умислу та недобросовісності, оскільки, звертаючись із заявою про надання статусу безробітного, він підтвердив відсутність самостійної зайнятості, будучи при цьому зареєстрованим адвокатом із незупиненим правом на здійснення діяльності, а відповідно до частини третьої статті 44 Закону України «Про зайнятість населення» відповідальність за достовірність поданих відомостей покладається саме на особу, яка звертається за статусом безробітного.
Не береться колегією суддів до уваги й довід апелянта про те, що центр зайнятості мав самостійно перевірити інформацію про його статус, оскільки покладення на орган публічної влади обов`язку перевірки не звільняє особу від обов`язку подання достовірних відомостей, а надання статусу безробітного на підставі заяви не легалізує його у разі невідповідності особи встановленим законом критеріям.
Колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на постанови Верховного Суду у справах № 757/17820/17-ц, № 545/163/17, № 802/1206/17-а, № 820/1538/17, № 160/3114/19, № 824/509/19-а, № 520/6094/19 та інші, оскільки правовідносини у зазначених справах не є тотожними правовідносинам, що виникли у даній справі. У наведених рішеннях Верховний Суд досліджував питання повернення безпідставно виплачених коштів, наявності чи відсутності умислу, а також особливості нарахування єдиного внеску або обставини фактичного здійснення підприємницької діяльності. Натомість предметом розгляду у цій справі є правомірність припинення статусу безробітного у зв`язку з наявністю у особи чинного права на здійснення незалежної професійної діяльності адвоката, що відповідно до статті 4 Закону України «Про зайнятість населення» виключає можливість її віднесення до категорії безробітних.
Не беруться колегією суддів до уваги доводи апелянта про те, що Верховний Суд пов`язує статус зайнятості виключно з фактичним отриманням доходу, оскільки наведені ним правові висновки сформульовані в іншому нормативному та фактичному контексті та не стосуються випадків, коли особа має незупинене право на здійснення незалежної професійної діяльності, яке саме по собі визначає її правовий статус як самозайнятої особи. Отже, обставини цієї справи є відмінними від обставин справ, на які посилається апелянт, а тому такі рішення Верховного Суду не є релевантними для вирішення даного спору.
Таким чином, доводи та посилання апелянта зводяться до помилкового ототожнення фактичного неотримання доходу з відсутністю статусу зайнятої особи, що суперечить системному тлумаченню норм законодавства України та не спростовує правомірності висновків суду першої інстанції.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апелянта, викладені у апеляційній скарзі, не свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2025 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.