СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2026 року м. Харків Справа № 922/4106/25 
Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:головуючий суддя Жельне С.Ч., суддя Тихий П.В. , суддя Плахов О.В.
за участю секретаря судового засідання Федорової Т.О. 
за участю представників сторін:
позивача - не з`явився; 
відповідача - не з`явився; 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будсистема ЮА» (вх. №271Х/1) 
на рішення  господарського суду Харківської області від 26.01.2026 у справі № 922/4106/25, ухвалене в приміщенні господарського суду Харківської області (суддя Сальнікова Г.І.), повний текст якого складено 26.01.2026 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Євро Бізнес», Київська область 
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Будсистема ЮА», м. Харків 
про стягнення 478 752,14 грн. 

ВСТАНОВИВ:
Рішенням господарського суду Харківської області від 26.01.2026 у справі позов задоволено; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будсистема ЮА» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Євро Бізнес» суму попередньої оплати у розмірі 478 752,14 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 5745,03 грн. 
Товариство з обмеженою відповідальністю «Будсистема ЮА» з рішенням господарського суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» з апеляційною скаргою в електронній формі, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 26.01.2026 у справі та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “Інтер Євро Бізнес” в повному обсязі.
Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує таке.
Оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які господарський суд визнав встановленими, а висновки суду щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог є помилковим та такими, що не відповідають обставинам справи.
У матеріалах справи наявні докази, що позивач 01.08.2025 підписав кваліфікованим електронним підписом (КЕП) через платформу M.E.Doc видаткові накладні на загальну суму понад 1,5 млн грн, чим фактично акцептував факт отримання товару та підтвердив виконання зобов`язань відповідача щодо поставки. Однак 05.08.2025 позивач анулював усі підписи без будь-яких пояснень, претензій щодо якості, кількості чи інших недоліків товару. Така поведінка позивача є класичним прикладом зловживання правом та суперечливої поведінки (доктрина venire contra factum proprium — «ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці»).
Господарський суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що позивач спочатку вчинив юридично значущу дію (підписання видаткових накладних КЕП), чим підтвердив факт отримання товару та належне виконання зобов`язань відповідачем, а через 4 дні без будь-яких претензій щодо якості, кількості чи інших недоліків товару анулював підписи, фактично намагаючись штучно створити стан «непоставки» з метою повернення коштів.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував законодавство про електронний документообіг, безпідставно заперечивши юридичну силу підписаних КЕП видаткових накладних лише через подальше анулювання підписів.
Відсутність будь-якої правової оцінки факту повного виконання договору на суму 1 805 937,52 грн за 18 рахунками та 19 накладними робить рішення суду першої інстанції необґрунтованим, таким, що не відповідає стандартам вмотивованості та всебічності. 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддею – доповідачем визначено суддю Жельне С. Ч. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Жельне С. Ч., суддя Тихий П. В., суддя Плахов О. В. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Будсистема ЮА» на рішення   господарського суду Харківської області від 26.01.2026 у справі № 922/4106/25; учасникам справи встановлено строк - не пізніше 15 днів з моменту вручення ухвали, протягом якого вони мають право подати відзив на апеляційну скаргу, який повинен відповідати вимогам ч.2 статті 263 Господарського процесуального кодексу України, з доказами надсилання його апелянту; призначено справу № 922/4106/25 до розгляду на “11” березня 2026 о 12:00 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, зал судового засідання №132; витребувано з господарського суду Харківської області матеріали справи № 922/4106/25.
16.02.2026 на адресу суду з господарського суду Харківської області надійшли матеріали справи № 922/4106/25.
18.02.2026 на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін.
В обґрунтування своєї правової позиції позивач зазначає, що відповідач у відзиві на позовну заяву не заперечує факт оплати ТОВ «Інтер Євро Бізнес» рахунків № 1904 від 23 липня 2025, № 1912 від 23 липня 2025, № 1925 від 24 липня 2025 та № 1926 від 24 липня 2025 на загальну суму 836 497,22 грн. Доказів поставки товару на суму 478 752,14 грн., відповідач до суду не надає. У зв`язку із непоставною товару, 29.10.2025 на адресу ТОВ «БУДСИСТЕМА ЮА» було направлено Претензію № 27/10-25 від 27.10.2025 із вимогою, у строк не пізніше 7- ми календарних днів із дати отримання претензії, виконати свій обов`язок щодо передачі товару, визначеному договором, або повернути передплату у розмірі 478 752,14 грн. Проте, вказану претензію задоволено не було, товар не поставлений, а грошові кошти не повернуті. Відсутність поставки товару також підтверджується відсутністю товаро-транспортних накладних, довіреностей на отримання товаро матеріальних цінностей та будь-якими іншими належними та допустимими доказами.
18.02.2026 на адресу суду від позивача надійшла заява про розгляд справи без участі представника, в якій позивач просив розгляд справи здійснювати без участі позивача; у задоволенні апеляційної скарги відмовити з підстав зазначених у відзиві на апеляційну скаргу.
20.02.2026 на адресу суду від відповідача надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких відповідач просить скасувати рішення господарського Харківської області від 26.01.2026 у справі № 922/4106/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Євро Бізнес» в повному обсязі.
Відповідач вказує на те, що суд першої інстанції не дослідив і не оцінив ключові докази, надані апелянтом на підтвердження факту поставки товару, зокрема: видаткові накладні від 01.08.2025 року, підписані кваліфікованим електронним підписом (КЕП) уповноваженої особи позивача через платформу M.E.Doc; оборотно-сальдові відомості по рахунку 281, які підтверджують списання товару зі складу в точній відповідності до номенклатури та кількості, зазначеної в накладних; реєстрацію податкових накладних в ЄРПН, що фіксує податкові зобов`язання апелянта за цією операцією. Суд першої інстанції помилково проігнорував надані апелянтом первинні документи та не врахував повної відсутності контрдоказів з боку позивача. На думку апелянта, відсутність своєчасних претензій протягом розумного строку свідчить про фактичне прийняття товару та належне виконання апелянтом зобов`язань з поставки.
02.03.2026 на адресу суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Будсистема ЮА» – адвоката Близнюкова В.В. надійшло клопотання, в якому останній просив надати можливість участі у судовому засіданні, призначеному на 11.03.2026 о 12:00 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів системи відеоконференцз`язку «EasyCon».
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 03.03.2026 клопотання представника Товариство з обмеженою відповідальністю «Будсистема ЮА» – адвоката Близнюкова В.В. про слухання справи в режимі відеоконференції з власних засобів зв`язку у справі № 922/4106/25 задоволено; ухвалено провести судове засідання в режимі відеоконференції за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку; ухвалено забезпечити участь представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Будсистема ЮА» – адвоката Близнюкова В.В. у судовому засіданні у справі № 922/4106/25, призначеному на  11.03.2026 о 12:00 год. в режимі відеоконференції.
11.03.2026 на адресу суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Будсистема ЮА» – адвоката Близнюкова В.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в якому представник просив відкласти розгляд справи на іншу дату, у зв`язку з його участю у термінових слідчих діях в рамках кримінального провадження.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.03.2026 розгляд справи № 922/4106/25 відкладено на 18 березня 2026 о 13:30 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №132; забезпечено участь представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Будсистема ЮА» – адвоката Близнюкова В.В. у судовому засіданні у справі № 922/4106/25, призначеному на "18" березня 2026 о 13:30 год. в режимі відеоконференції.
17.03.2026 на адресу суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в якому він просив відкласти розгляд справи, у зв`язку з тим, що представник - адвокат Близнюков В.В. має стійкі, вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням розсіяний склероз, захворювання що привело до інвалідності – невиліковне і потребує постійного лікування та реабілітації, наступна госпіталізація призначена на 18.03.2026.
Колегія суддів, розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, дійшла висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на таке.
Положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 №475/97-ВР) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010, «Смірнова проти України» від 08.11.2005, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 та інші).
Відкладення розгляду справи є правом суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Судом апеляційної інстанції було надано учасникам справи достатньо часу на подання усіх необхідних на їх думку документів та пояснень у справі, або ж викладення під час публічних слухань своїх аргументів, які можуть бути висловлені в письмових та додаткових поясненнях.
Отже, апелянт був завчасно та належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи та не був позбавлений права забезпечити участь іншого представника в призначене судове засідання. 
Судом апеляційної інстанції враховується принцип ефективності судового процесу, який діє у господарському судочинстві і направлений на недопущення затягування процесу, а також положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що справа має бути розглянута судом у розумний строк.
Колегія суддів зазначає, що відповідач вже звертався до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи, яке було задоволено судом, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено та надано достатній час для реалізації процесуальних прав.
Водночас повторне звернення відповідача з клопотанням про відкладення розгляду справи свідчить про недобросовісне користування процесуальними правами та спрямоване на безпідставне затягування розгляду справи.
Виходячи з викладеного та беручи до уваги положення частини 11 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якої суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки в судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.
Представники позивача та відповідача в судове засідання 18.03.2026 не з`явились, про причини неявки суду не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку процесуальних документів до Електронного кабінету; явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась. 
Окрім того, позивач просив суд апеляційної інстанції розгляд справи здійснювати за його відсутності.
Відповідно до частини п`ятої статті 6 Господарського процесуального кодексу України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (далі - ЄСІТС) у порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про ЄСІТС та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Оскільки явка представників учасників судового процесу в судове засідання не була визнана обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення позивачів, відповідачів та третіх осіб про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представників позивача та відповідача.
Відповідно до приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України, Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (частина 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України).
Заслухавши доповідь головуючого у справі (суддю доповідача), дослідивши обставини справи, апеляційну скаргу, додаткові пояснення до апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено такі обставини справи.
З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Інтер Євро Бізнес» (далі - покупець) та ТОВ «Будсистема ЮА» (далі - постачальник) у спрощений спосіб був укладений договір поставки будівельних матеріалів.
ТОВ «Інтер Євро Бізнес» сплатило на користь ТОВ «Будсистема ЮА» суму коштів у розмірі 836 497,22 грн.: 1) згідно з рахунком № 1904 від 23.07.2025 (за арматуру) у розмірі 2920,92 грн. (платіжна інструкція № 50 від 30.07.2025); 2) згідно з рахунком № 1912 від 23.07.2025 (за плиту OSB) у розмірі 536617,62 грн. (платіжна інструкція № 46 від 30.07.2025); 3) згідно з рахунком № 1925 від 24.07.2025 (за плиту OSB) у розмірі 248272,28 грн. (платіжна інструкція №45 від 30.07.2025); 4) згідно з рахунком № 1926 від 24.07.2025 (бітумна черепиця) у розмірі 48686,40 грн. (платіжна інструкція № 61 від 30.07.2025).
Позивачем зазначено, що відповідачем було поставлено товар лише на суму 357 745,08 грн. згідно з видатковою накладною №1679 від 31.07.2025. 
З метою вжиття заходів досудового врегулювання спору, позивачем на адресу відповідача за допомогою засобів поштового зв`язку скеровано претензію № 27/10-25 від 27.10.2025 із вимогою, у строк не пізніше 7-ми календарних днів із дати отримання претензії, виконати свій обов`язок щодо передачі товару, визначеному договором, або повернути передплату у розмірі 478 752,14 грн. 
Однак, відповідачем претензію задоволено не було, товар не поставлений, а грошові кошти не повернуто.
На думку позивача, відсутність дій відповідача щодо поставки товару надає позивачу право на законне очікування, що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Неповернення відповідачем коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном. 
Наведені обставини стали підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Харківської області, в якому позивач просив стягнути з відповідача суми попередньої оплати у розмірі 478 752,14 грн.
26.01.2026 господарським судом Харківської області ухвалено оскаржуване рішення, з підстав викладених вище. 
Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, з огляду на нижче викладене.
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.
Приписами статті 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може учинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Статтею 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин у простій письмовій формі вчиняється сторонами шляхом фіксації його змісту в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими сторони обмінялися за допомогою телетайпних, електронних або інших технічних засобів зв`язку.
За змістом статті 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.
Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно зі статтею 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для вказаного виду договорів не вимагалася.
Частиною 2 статті 643 Цивільного кодексу України зазначено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Тобто, відповідно до законодавчого визначення, правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.
Таким чином, суб`єкти господарської діяльності можуть укладати господарські договори у письмовій формі як шляхом складення єдиного документу (договору) за підписом обох сторін, так й у спрощеній формі, який повинен містити відомості про господарську операцію, підтверджувати її здійснення, а також слугувати підставою виникнення у сторін зобов`язань, зокрема, обов`язку щодо здійснення розрахунків.
З матеріалів справи убачається, що відповідачем було виставлено позивачу рахунки на оплату на загальну суму 457 772,62 грн., а саме: 1) № 1904 від 23.07.2025 за арматуру №10 у кількості 0,08 т. на суму 2920,92 грн. з ПДВ; 2) № 1912 від 23.07.2025 за плиту типу OSB/3 10х2500*1250 у кількості 770,00 шт. на суму 357745,08 грн.; 3) № 1925 від 24.07.2025 за плиту типу OSB/3 10х2500*1250 у кількості 102,00 шт. на суму 48420,22 грн.; 4) № 1926 від 24.07.2025 за бітумну черепицю Акцент Графіт (уп. 3м.кв.) у кількості 120,00 м2 на суму 48686,40 грн. з ПДВ. 
Можливість проведення попередньої оплати товару, а також правила, пов`язані зі здійсненням такої оплати, передбачені статтею 693 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини 1 статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.
Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це сума, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 910/12382/17).
Разом з тим, з матеріалів справи убачається, що ТОВ «Інтер Євро Бізнес» сплатило на користь ТОВ «Будсистема ЮА» кошти у розмірі 836 497,22 грн. згідно наступних платіжних інструкцій:
1) № 45 від 30.07.2025 на суму 248272,28 грн. з призначенням платежу: «за плити згідно рахунку № 1925 від 24.07.2025 в т.ч. ПДВ 20% 41378,71 грн.»;
2) № 46 від 30.07.2025 на суму 536617,62 грн. з призначенням платежу: «за плити згідно рахунку № 1912 від 23.07.2025 р. в т.ч. ПДВ 20% 89436,27 грн.»;
3) № 50 від 30.07.2025 на суму 2920,92 грн. з призначенням платежу: «за арматуру згідно рахунку № 1904 від 23.07.2025 р. в т.ч. ПДВ 20% 486,82 грн.»;
4) № 61 від 30.07.2025 на суму 48686,40 грн. з призначенням платежу: «за черепицю згідно рахунку № 1926 від 24.07.2025 р. в т.ч. ПДВ 20% 8114,40 грн.»
Оплата позивачем на користь відповідача коштів у розмірі 836 497,22 грн. згідно з вказаними платіжними інструкціями, відповідачем не заперечується. Поряд з цим, відповідачем підтверджено у відзиві на позовну заяву, що покупець здійснює 100% передоплату. 
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним, зокрема у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.
За змісту видаткової накладної № 1679 від 31.07.2025 відповідач передав, а позивач отримав товар згідно з рахунком № 1912 від 23.07.2025 на суму 357 745,08 грн. з ПДВ, про що свідчать відповідні реквізити (електронні печатки) постачальника та покупця, що відповідачем не заперечується. 
Водночас відповідач стверджує, що позивачем отримано від відповідача товар згідно спірних видаткових накладних, а саме: 
1) № 1796 від 30.07.2025 на суму 2920,92 грн. з ПДВ за арматуру №10 у кількості 0,08 т. згідно з рахунком на оплату № 1904 від 23.07.2025;
2) № 1751 від 31.07.2025 на суму 178872,54 грн. з ПДВ за плиту типу OSB/3 10х2500*1250 у кількості 385,00 шт. згідно з рахунком на оплату № 1912 від 23.07.2025;
3) № 1732 від 01.08.2025 на суму 248272,28 грн. з ПДВ за плита типу OSB/3 10х2500*1250 у кількості 523,00 шт. згідно з рахунком на оплату № 1925 від 24.07.2025;
4) № 1749 від 05.08.2025 на суму 48686,40 грн. з ПДВ за бітумну черепицю Акцент Графіт (уп. 3м.кв.) у кількості 120,00 м2 згідно з рахунком на оплату № 1926 від 24.07.2025.
Посилання апелянта про отримання позивачем згідно з видатковими накладними № 1796 від 30.07.2025, № 1751 від 31.07.2025, № 1732 від 01.08.2025, № 1749 від 05.08.2025 товару відхиляється судовою колегією, оскільки не відповідає обставинам справи та не знаходить належного доказового підтвердження у розумінні вимог статей 73, 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України з огляду на наступне.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.
Частинами 1, 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Згідно з частиною 1, 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.
Отже, фактом підтвердження здійснення господарської операції є первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» та Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції.
У правових висновках, викладених у постанові Верховного Суду від 10.12.2020 у справі № 910/14900/19 зазначено на те, що фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції.
Оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги і подальшою господарською діяльністю (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 910/4994/18).
Крім того, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій особа повинна мати відповідні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами і які в сукупності із встановленими обставинами справи, зокрема, і щодо можливостей здійснення суб`єктами господарювання відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для здійснення господарських операцій, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій (вказані висновки наведені в постанові Верховного Суду 16.08.2023 у справі № 917/557/22).
Водночас спірні видаткові накладні № 1796 від 30.07.2025, № 1751 від 31.07.2025, № 1732 від 01.08.2025, № 1749 від 05.08.2025 містять відмітку у відповідній графі лише з боку відповідача, однак не містять жодних реквізитів, які б підтверджували отримання товару з боку позивача, а тому аргументи апелянта про отримання позивачем товару за видатковими накладними є необґрунтованими. 
Разом з тим, згідно з видатковою накладною № 1679 від 31.07.2025 відповідач передав, а позивач отримав товар згідно з рахунком № 1912 від 23.07.2025 на суму 357745,08 грн. з ПДВ, про що свідчать відповідні реквізити (електронні печатки) постачальника та покупця, що відповідачем не заперечується. На зворотній стороні видаткової накладної №1679 від 31.07.2025 містяться реквізити про затвердження документу. 
Однак, спірні видаткові накладні № 1796 від 30.07.2025, № 1751 від 31.07.2025, № 1732 від 01.08.2025, № 1749 від 05.08.2025 відповідних реквізитів не містять. Посилання відповідача на сам факт складення видаткових накладних та включення їх до загального переліку первинних документів не є тотожним доказуванню факту її направлення або вручення покупцеві.
Визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, тобто, судам під час розгляду справи належить досліджувати окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху товару, надання послуг тощо (позиція Верховного Суду від 18.08.2020 у справі № 927/833/18, від 21.09.2021 у справі № 918/1026/20).
Натомість з матеріалів справи убачається, що відсутність поставки товару за спірними видатковими накладними підтверджується відсутністю товаро-транспортних накладних, довіреностей на отримання товаро-матеріальних цінностей та будь-якими іншими належними та допустимими доказами, які відповідачем не надано. 
Судова колегія також критично оцінює доводи апеляційної скарги про те, що оборотно-сальдові відомості за рахунком 281 підтверджують факт поставки товару позивачеві, оскільки не є первинними бухгалтерськими документами у розумінні статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та не посвідчують факту здійснення конкретної господарської операції з передання товару іншій особі.
Оборотно-сальдові відомості не містять відомостей про прийняття товару позивачем, зокрема підпису уповноваженої особи покупця, даних про спосіб, місце та момент передання товару, а також не підтверджують фізичний рух товару від відповідача до позивача.
Таким чином, відповідачем за відсутності первинних документів, що належним чином підтверджують отримання позивачем оплаченого товару відповідно до вище вказаних платіжних інструкцій, в розумінні статей 73, 76, 77 ГПК України також не підтверджено реальності здійснення відповідних господарських операцій з поставки товару. 
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що позивач спочатку вчинив юридично значущу дію (підписання видаткових накладних КЕП), чим підтвердив факт отримання товару та належне виконання зобов`язань відповідачем, а через 4 дні без будь-яких претензій щодо якості, кількості чи інших недоліків товару анулював підписи, що фактично свідчить про спробу створити стан «непоставки» з метою повернення коштів. Також, вважає, що поведінка позивача є класичним прикладом зловживання правом та суперечливої поведінки (доктрина venire contra factum proprium — «ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці»).
Судова колегія з цього приводу зазначає наступне.
Вище зазначено, що наявні у матеріалах справи докази не підтверджують фактичної передачі товару позивачу у спірному обсязі. 
Посилання апелянта на подальше анулювання позивачем електронних підписів як на доказ недобросовісної поведінки не приймається судом апеляційної інстанції, оскільки такі дії самі по собі не створюють, не змінюють і не припиняють господарських зобов`язань сторін та не спростовують відсутності належних доказів фактичної поставки товару.
Разом з цим, угоди про анулювання видаткових накладних від 05.08.2025 стосуються інших видаткових накладних у межах договірних відносин між сторонами та не поширюються на видаткові накладні № 1796 від 30.07.2025, № 1751 від 31.07.2025, № 1732 від 01.08.2025, № 1749 від 05.08.2025 на загальну суму 478 752,14 грн, які є предметом розгляду у цій справі, а відтак не спростовують встановленої судом відсутності належних та допустимих доказів поставки товару за цими накладними.
Крім того, доводи про застосування доктрини заборони суперечливої поведінки (venire contra factum proprium) є безпідставними, оскільки для її застосування необхідним є встановлення факту формування у іншої сторони обґрунтованого та законного очікування щодо певної поведінки контрагента, чого апелянтом не доведено належними та допустимими доказами.
Отже, анулювання позивачем електронних підписів на видаткових накладних в контексті предмета та підстав позову не свідчать про отримання за спірними видатковими накладними товар, який позивачем оплачено або повернення відповідачем належних позивачу коштів. 
Щодо посилань апелянта на те, що суд першої інстанції не дослідив реєстрацію податкових накладних в ЄРПН, що фіксує податкові зобов`язання апелянта за цією операцією, слід зазначити на таке.
Статтею 198.3 Податкового кодексу України зазначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи; ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Відповідно до пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Згідно з пунктом 201.7 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
Підпунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Наказом Міністерства фінансів України 28.01.2016 №21 затверджено форми та Порядок заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість.
Підпунктом 4 пункту 4 Порядку зазначено, що до розділу II «Податковий кредит» (рядки 10, 11 та 13 декларації) включаються обсяги придбання (виготовлення, будівництва, спорудження, створення) з податком на додану вартість (рядки 10.1, 10.2 та 10.3) або без податку на додану вартість (рядок 10.4) товарів/послуг, необоротних активів на митній території України, ввезених на митну територію України товарів, необоротних активів (рядки 11.1, 11.2, 11.3 та 11.4), отриманих на митній території України від нерезидента послуг (рядки 13.1 та 13.2). При заповненні рядків 10.1, 10.2 та/або 10.3 обов`язковим є подання (Д1) (додаток 1), що заповнюється в розрізі контрагентів. Додатком до декларації є додаток 1 "Відомості про суми податку на додану вартість, зазначені у податкових накладних / розрахунках коригування до податкових накладних, не зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, про коригування податкових зобов`язань за операціями з вивезення за межі митної території України у митному режимі експорту окремих видів товарів, та про податковий кредит з урахуванням його коригування (Д1)" (далі – додаток 1 (Д1)) (п. 10 розд. ІІІ Порядку №21).
З матеріалів справи убачається, що ТОВ «Інтер Євро Бізнес» не включало до податкового кредиту жодної суми ПДВ, від податкових накладних, що надходили від ТОВ «Будсистема ЮА», про що свідчать податкові декларації з ПДВ із додатком Д1, за період із липня по жовтень 2025 з яких убачається, що ТОВ «Будсистема ЮА» має податковий номер платника ПДВ № 420071920374. Поряд з цим, з переліку контрагентів зазначених у таблицях 2.1, 2.2. Додатку 1 до декларації з ПДВ убачається, що ТОВ «Будсистема ЮА» у вказаному переліку відсутній.
Надані відповідачем податкові накладні оформлено в односторонньому порядку, відображають виникнення у нього податкових зобов`язань з податку на додану вартість. 
Податкові накладні за своєю правовою природою не є первинними документами, які посвідчують факт фізичного передання товару покупцеві, та не містять відомостей, що підтверджують прийняття товару позивачем, зокрема підпису покупця, відміток про отримання, посилань на товаро-транспортні накладні, акти приймання-передачі чи інші документи, які б засвідчували рух товару від відповідача до позивача.
Верховний Суд у постанові 04.11.2019 у справі №905/49/15 зазначив, що як доказ податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може буди єдиним доказом на підставі якого суд встановлює факт постачання товару, надання послуг покупцю та його прийняття ним.
Отже, сама лише податкова накладна за відсутності первинних документів та інших доказів, які підтверджують реальність господарських операцій з поставки товару, не є самостійним доказом підтвердження вчинених господарських операцій, оскільки сама по собі податкова накладна не пов`язана з фізичним переміщенням (поставкою) товару, а підтверджує лише факт здійснення оподаткування певної господарської операції, який сам по собі не свідчить про вчинення такої господарської операції, про її реальність.
Таким чином, матеріали справи не підтверджують поведінки позивача, яка б свідчила про визнання ним спірних господарських операцій. Сам факт реєстрації податкових накладних відповідачем у ЄРПН не може свідчити про прийняття товару позивачем та реальне виконання зобов`язання з поставки.
Статтею 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
За приписами частини 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник) зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
З метою вжиття заходів досудового врегулювання спору позивачем оформлено претензію №27/10-25 від 27.10.2025, в якій з викладенням правових та фактичних підстав звернення позивач вимагав у строк не пізніше 7 календарних днів виконати обов`язок щодо передачі товару або повернути передплату у розмірі 478 752,14 грн. з зазначенням реквізитів для повернення коштів. Разом з тим, позивачем повідомлено, що у разі не задоволення вимоги у визначений строк, позивач буде вимушений звертатись до суду за захистом порушених прав. 
Зазначена претензія надіслана засобами поштового зв`язку на належну адресу відповідача, яка також вказана відповідачем у заявах по суті справи, про що свідчить опис вкладення, поштова накладна АТ «Укрпошта» №0740600372266 від 29.10.2025, відстеження поштового відправлення з веб-сайту оператора поштового зв`язку АТ «Укрпошта». 
Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 зазначив, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18), постанови Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17.
Відтак, матеріали справи свідчать, що позивачем вживалися належні заходи досудового врегулювання спору з детальним відображенням у претензії № 27/10-25 від 27.10.2025 правових та фактичних підстав звернення з вимогою та із визначеним строком її виконання, яка відповідачем залишена без відповіді та задоволення. 
Так само є необґрунтованими доводи апелянта про те, що відсутність з боку позивача претензій чи вимог щодо порушення умов договору протягом певного періоду свідчить про належне виконання відповідачем зобов`язань, з огляду на таке.
Сам по собі факт ненаправлення претензій у певний проміжок часу не є безумовним доказом належного виконання зобов`язань, оскільки не підтверджує фактичного здійснення поставки товару та не звільняє сторону від обов`язку доведення належного виконання зобов`язання.
Крім того, реалізація права на звернення з претензією є правом, а не обов`язком сторони, а тому відсутність відповідних звернень не може розцінюватися як підтвердження виконання договору чи як відмова від права на захист.
Таким чином, зазначені доводи не спростовують встановленої судом відсутності належних доказів виконання відповідачем своїх зобов`язань та відхиляються судом апеляційної інстанції.
Відповідно до статті 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Із змісту вказаної норми права слідує, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. У разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки є виключно правом покупця.
Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця. Законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, а тому останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову (правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 07.02.2018 у справі № 910/5444/17).
Однак, доказів того, що товар на вказану суму було передано або повернуто сплачену позивачем суму попередньої оплати, матеріали справи не містять.
Із матеріалів справи слідує, що строк виконання грошового зобов`язання з повернення позивачу попередньої оплати є таким, що настав. При цьому враховуючи тривалість порушення прав та інтересів позивача на володіння своїми коштами з моменту їх сплати на рахунок відповідача, позивачем реалізовано у активній та однозначній формі своє волевиявлення на судовий захист.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» від 23.10.1991, «Федоренко проти України» від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
Таким чином, встановлені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази дають підстави дійти висновку про наявність у позивача права на «законне очікування» про повернення коштів попередньої оплати. При цьому неповернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07.02.2018 по справі № 910/5444/17, від 30.10.2018 по справі № 917/63/18).
З огляду на відсутність у матеріалах справи доказів, які б свідчили про поставку позивачу товару на суму оплати його вартості, або докази повернення різниці коштів за непоставлений товар, судова колегія доходить до висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача суму попередньої оплати у розмірі 478 752,14 грн є обґрунтованою, доведеною позивачем та підтвердженою матеріалами справи, не спростованою відповідачем, а тому підлягає задоволенню.
Аргументи апеляційної скарги щодо відсутності правової оцінки факту повного виконання договору на суму 1 805 937,52 грн спростовуються матеріалами справи. Суд першої інстанції надав належну оцінку поданим доказам у їх сукупності, зокрема рахункам та видатковим накладним, та дійшов обґрунтованого висновку щодо їх недостатності для підтвердження повного виконання зобов`язань за договором. Незгода апелянта з такою оцінкою не свідчить про її відсутність або порушення судом норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дослідив і не оцінив ключові докази, надані апелянтом на підтвердження факту поставки товару не приймаються судовою колегією, у зв`язку з тим, що судом здійснено оцінку доказів відповідно до вимог статті 86 Господарського процесуального кодексу України на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи у їх сукупності. 
Аргументи апелянта про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які господарський суд визнав встановленими, а висновки суду щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог – помилковим та такими, що не відповідають обставинам справи, є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції правильно застосував положення цивільного законодавства, які регулюють правовідносини щодо попередньої оплати товару. 
Враховуючи, що факт повної поставки товару відповідачем не доведений, у позивача виникло право вимагати повернення суми попередньої оплати, що відповідає положенням статті 693 Цивільного кодексу України та усталеній судовій практиці.
Правовідносини у справах на які посилається апелянт не є подібними до правовідносин у справі № 922/4106/25, оскільки предмети та підстави позовів у цих справах, відповідно і встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, а також їх правове регулювання є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у цих справах.
Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 31.05.2021 року у справі № 913/567/19 (913/403/20), де, між іншим, вказано на таке.
“Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначив, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет). Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (п. 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16; п. 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7, п. 40 постанови від 25.04.2018 № 910/24257/16). Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі № 923/682/16. При цьому, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Суд звертається до правової позиції, щодо послідовно та неодноразово викладалась Великою Палатою Верховного Суду в питанні визначення подібності правовідносин у судових рішеннях: п. 60 постанови від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19), п. 6.30 постанови від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, постанова від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц, постанова від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, пункт 5.5 від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; п. 8.2 постанови від 16.05.2018 року у справі № 910/5394/15-г.”
Усі інші доводи, обґрунтування, посилання враховані судом апеляційної інстанції, проте є такими, що не спростовують висновків суду апеляційної інстанції викладених у постанові.
Отже, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції.
Також, Європейський суд з прав людини зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Відповідно до положень статті 275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 276 Господарського процесуального кодексу України). 
Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені господарським судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права. 
Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд 

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю «Будсистема ЮА» залишити без задоволення.
2. Рішення господарського суду Харківської області від 26.01.2026 у справі № 922/4106/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 30.03.2026. 

Головуючий суддя С.Ч. Жельне

Суддя П.В. Тихий 

Суддя О.В. Плахов