Справа № 930/299/26 
Провадження № 33/801/393/2026
Категорія: 149 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Алєксєєнко В. М.
Доповідач: Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 квітня 2026 року	м. Вінниця	

Суддя Вінницького апеляційного суду Войтко Ю. Б.,
розглянувши апеляційну скаргу особи, яка притягується до адміністративної відповідальності  ОСОБА_1 , на постанову Немирівського районного суду Вінницької області від 09 березня 2026 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності 
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , 
за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП,
встановив:
Постановою судді Немирівського районного суду Вінницької області від 09 березня 2026 року ОСОБА_1  визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40 800,00 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років без оплатного вилучення транспортного засобу, а також стягнуто з нього на користь держави судовий збір в розмірі 665 грн 60 коп.
Відповідно до обставин встановлених судовим рішенням, 28.01.2026 о 10.10 год. в м. Немирів по вул. Костельна, 8, водій ОСОБА_1 керуючи ТЗ не мав при собі посвідчення водія на право керування ТЗ відповідної категорії, повторно протягом року, чим порушив п.2.1.а ПДР. Своїми діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.5 ст. 126 КУпАП.
Не погодившись з постановою Немирівського районного суду Вінницької області від 09 березня 2026 року  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає її незаконною та такою, що не відповідає обставинам справи, просить оскаржувану постанову скасувати, а провадження у справі закрити за відсутністю в його діях складу правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт вчинення водієм ОСОБА_1 порушень Правил дорожнього руху України, що могли б бути законною підставою для зупинки його транспортного засобу. За відсутності таких підстав вимоги працівників поліції не є обов`язковими для виконання, а складені відносно нього процесуальні документи не можуть вважатися належними доказами вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП.
Крім того, протокол про адміністративне правопорушення складено з істотними порушеннями вимог закону. Зокрема, у ньому не зазначено дати вчинення попереднього правопорушення, що унеможливлює встановлення ознаки повторності протягом року. Також у протоколі відсутнє посилання на відповідну постанову уповноваженого органу про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП.
Вказана постанова була долучена до матеріалів справи вже після складання протоколу, що саме по собі ставить під сумнів дотримання процедури фіксації правопорушення. Більше того, така постанова не містить відомостей про набрання нею законної сили, що виключає можливість використання її як доказу повторності.
Протокол також не містить відомостей, які б розкривали об`єктивну сторону адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, зокрема відсутні дані про факт повторного вчинення правопорушення, передбаченого частинами 2–4 цієї статті. Відтак, у ньому не наведено доказів, які б підтверджували наявність у діях особи складу інкримінованого правопорушення.
Окремо слід зазначити, що матеріали справи не містять жодних доказів законності зупинки транспортного засобу. Причина зупинки водію повідомлена не була, що суперечить вимогам ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію». Працівниками поліції не задокументовано та не доведено належними доказами факт порушення водієм Правил дорожнього руху України, який міг би слугувати підставою для зупинки транспортного засобу. Таким чином, зупинка транспортного засобу була здійснена без належних правових підстав.
За таких обставин, відсутність належних і допустимих доказів, а також істотні порушення вимог процесуального закону під час складання протоколу та збору доказів, свідчать про недоведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення.
У судове засідання ОСОБА_1 та його адвокат Кащук А. М. не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Водночас адвокат Кащук А. М. подав до суду заяву, в якій просив у разі не відкладення розгляду справи розглянути її за його відсутності та за відсутності ОСОБА_1 , зазначивши, що апеляційну скаргу підтримує та просить її задовольнити.
За таких обставин, з урахуванням вимог ст. 268 КУпАП, яка не передбачає обов`язкової участі особи при розгляді справ за ч. 5 ст. 126 КУпАП, а також принципів судочинства, сформованих у практиці Європейського суду з прав людини щодо пріоритету публічного інтересу над приватним, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності зазначених осіб.
Суд також бере до уваги вимоги щодо розгляду справи у розумні строки, передбачені ч. 4 ст. 294 КУпАП, та вважає за необхідне розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 та його адвоката Кащука А. М., що не може розцінюватися як порушення їхніх прав, передбачених ст. 268 КУпАП.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Апеляційний суд, враховуючи положення ст. 294 КУпАП, переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.
За змістом ст. 7 КУпАП, провадження у справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого дотримання законності, а положеннями ст. 245 цього ж Кодексу визначено, що завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності з законом.
Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
З аналізу ст. ст. 251, 252 КУпАП слідує, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При цьому, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Винуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення має бути безумовно доведено достатніми доказами, які установлюють об`єктивну істину у справі.
Пунктом 2 Загальних положень постанови Кабінету Міністрів України № 340 від 08 травня 1993 року «Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами» регламентовано, що особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії (далі – посвідчення водія), крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами.
Посвідчення водія є документом, що посвідчує особу та її спеціальний статус у частині підтвердження права його власника на керування транспортними засобами.
Особа має лише одне посвідчення водія, що підтверджує її право на керування транспортними засобами діючих категорій, зазначених у ньому.
Відповідно до положень ст. 14 ЗУ «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, а водії військових транспортних засобів – на вимогу посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ст. 16 ЗУ «Про дорожній рух»).
Відповідно до положень п. п. 1.1, 1.3 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, ці Правила відповідно до ЗУ «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Учасником дорожнього руху є особа, яка бере безпосередню участь у процесі руху на дорозі як пішохід, водій, пасажир, погонич тварин, велосипедист, а також особа, яка рухається в кріслі колісному; водієм є особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.
Пунктом 1.9 ПДР України, передбачено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до п. 2.1 «а» Правил дорожнього руху встановлено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Згідно ч. 9 ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії.
Диспозиція ч. 5 ст. 126 КУпАП передбачає відповідальність за повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті, а саме:
- керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом (ч. 2 ст. 126 КУпАП);
- керування транспортним засобом особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами (ч. 3 ст. 126 КУпАП);
- керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами (ч. 4 ст. 126 КУпАП).
У рішенні ЄСПЛ від 25 березня 2021 року по справі «Сміляніч проти Хорватії», Суд наголошує, що автомобілі можуть стати небезпечними через безвідповідальне чи необережне використання і можуть спричинити суспільну шкоду, тому держава повинна прагнути запобіганню ДТП, забезпечуючи за допомогою адекватних мір стримування та превентивних заходів дотримання відповідних правил, спрямованих на зниження ризиків небезпеки необережної, безвідповідальної поведінки під час дорожнього руху (п.76).
Судом встановлено, що відповідно до змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №577338 від 28.01.2026 о 10.10 год. в м. Немирів по вул. Костельна, 8, водій ОСОБА_1 керуючи ТЗ не мав при собі посвідчення водія на право керування ТЗ відповідної категорії, повторно протягом року, чим порушив п.2.1.а ПДР. Своїми діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.5 ст. 126 КУпАП.
Викладена у протоколі серії ЕПР1 №577338 від 28.01.2026 фабула адміністративного правопорушення чітко відображає всі його істотні ознаки, а дії ОСОБА_1 кваліфіковані правильно за ч. 5 ст. 126 КУпАП.
Висновки суду першої інстанції про наявність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП є правильними і узгоджуються з дослідженими судом доказами, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення; довідкою старшого інспектора та постанови про накладення адміністративного стягнення, відповідно до яких 20.10.2025  ОСОБА_1 вже притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП. 
Керування транспортним засобом особою, яка не має права на керування транспортним засобом, вчинене повторно після накладення адміністративного стягнення, віднесене до грубих порушень правил безпеки руху, які вчинені навмисно і свідчать про підвищену суспільну шкідливість у зв`язку з чим і передбачена сувора відповідальність в порівнянні з іншими правопорушеннями.
Отже, судом першої інстанції дії ОСОБА_1 вірно кваліфіковані за ч. 5 ст. 126 КУпАП, як повторне протягом року керування транспортним засобом особою, яка позбавлена права керування транспортними засобами.
Доводи апеляційної скарги про відсутність належних і допустимих доказів вини ОСОБА_1 , а також про незаконність зупинки транспортного засобу, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Передусім, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до принципів провадження у справах про адміністративні правопорушення, закріплених у КУпАП, оцінка доказів здійснюється судом на підставі їх сукупності. Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не є єдиним доказом вини особи, однак у поєднанні з іншими матеріалами справи він може підтверджувати наявність складу адміністративного правопорушення.
Аргументи апеляційної скарги щодо відсутності доказів порушення Правил дорожнього руху як підстави для зупинки транспортного засобу не спростовують встановленого судом факту вчинення адміністративного правопорушення. Відповідно до вимог законодавства, повноваження поліцейського щодо зупинки транспортного засобу не обмежуються виключно випадками фіксації очевидного порушення ПДР. Закон передбачає також інші підстави, зокрема необхідність перевірки документів водія. При цьому навіть у випадку, якщо водій вважає зупинку безпідставною, він не звільняється від обов`язку виконати законні вимоги поліцейського, зокрема пред`явити документи, передбачені законом.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом, не маючи при собі посвідчення водія відповідної категорії. Вказана обставина зафіксована у протоколі про адміністративне правопорушення та підтверджується іншими письмовими доказами, які були предметом дослідження суду першої інстанції. При цьому скаржником не надано жодних доказів, які б спростовували встановлений факт відсутності у нього права на керування транспортним засобом або наявності відповідного посвідчення на момент вчинення правопорушення.
Доводи апеляційної скарги про відсутність у протоколі відомостей щодо повторності також не заслуговують на увагу. Із матеріалів справи вбачається, що факт притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП мав місце 20 жовтня 2025 року, що підтверджується відповідною постановою уповноваженого органу. Зазначена постанова була досліджена судом першої інстанції та отримала належну правову оцінку.
Твердження скаржника про те, що така постанова була долучена після складання протоколу, не спростовує факту існування повторності, оскільки для кваліфікації правопорушення визначальним є сам факт попереднього притягнення до відповідальності, а не момент долучення відповідного доказу до матеріалів справи. Закон не пов`язує можливість встановлення повторності виключно з відображенням усіх таких відомостей у самому протоколі.
Посилання скаржника на те, що відповідна постанова була долучена до матеріалів справи після складання протоколу, не має вирішального значення, оскільки КУпАП не містить вимоги про обов`язкове відображення всіх доказів саме у протоколі або їх одночасне формування. Суд при розгляді справи має право досліджувати всі належні докази незалежно від моменту їх долучення, за умови дотримання прав особи на захист.
Крім того, відсутність у копії постанови відмітки про набрання нею законної сили сама по собі не свідчить про те, що вона не набула такої сили, особливо за відсутності будь-яких даних про її оскарження чи скасування. Натомість сукупність досліджених доказів дає підстави вважати, що зазначена постанова є чинною та такою, що підтверджує факт повторності.
Стосовно тверджень апеляційної скарги про те, що протокол не містить усіх ознак об`єктивної сторони правопорушення, колегія суддів зазначає, що з його змісту чітко вбачається суть інкримінованого порушення: час, місце, обставини його вчинення та посилання на повторність протягом року. Вказані дані є достатніми для ідентифікації події правопорушення та розуміння обсягу обвинувачення. Формальні неточності або неповнота викладення окремих відомостей не є безумовною підставою для визнання протоколу недійсним, якщо вони не перешкодили встановленню фактичних обставин справи.
Щодо доводів про відсутність доказів законності зупинки транспортного засобу, апеляційний суд додатково зазначає, що навіть за умови порушення працівниками поліції окремих вимог щодо порядку повідомлення причин зупинки, це не впливає на обов`язок водія дотримуватись вимог законодавства про дорожній рух. Встановлений у справі факт керування транспортним засобом без посвідчення водія є самостійною підставою для притягнення до адміністративної відповідальності, яка не залежить від суб`єктивного сприйняття водієм законності дій поліцейських.
Суд також враховує, що правове регулювання у сфері безпеки дорожнього руху має превентивний характер і спрямоване на запобігання суспільно небезпечним наслідкам. Повторне вчинення правопорушення, пов`язаного з відсутністю права на керування транспортним засобом, свідчить про свідоме ігнорування вимог закону та підвищену суспільну небезпеку такої поведінки.
Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що зводяться до переоцінки доказів та формального тлумачення окремих процесуальних норм, однак не спростовують встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи та не свідчать про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
З урахуванням наведеного, викладені обставини вказують на те, що місцевий суд повно і всебічно дослідив матеріали справи, дав правильну оцінку доказам та обґрунтовано визнав ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, оскільки він повторно протягом року керував транспортним засобом, не маючи права керування таким транспортним засобом, чим порушив п. 2.1 «а» Правил дорожнього руху, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.
Накладене судом першої інстанції адміністративне стягнення за вчинене ОСОБА_1 порушення Правил дорожнього руху за своїм видом та розміром узгоджується з вимогами ст. 33 КУпАП, а також відповідає передбаченій ст. 23 КУпАП меті стягнення - вихованню особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, та запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
За таких обставин та з урахуванням положень статей 268, 294 КпАП України апеляційний суд вважає, що постанову Немирівського районного суду Вінницької області від 09 березня 2026 року слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,-

постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Постанову Немирівського районного суду Вінницької області від 09 березня 2026 року про притягнення до адміністративної відповідальності  ОСОБА_1  за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, залишити без змін.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя апеляційного суду Ю. Б. Войтко