Справа № 202/8714/25
Провадження № 2/202/961/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпра в складі судді Доценко С.І.,
за участю секретаря Тарасової К.О.,
позивача ОСОБА_1 
представник позивача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпра цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог Управління служби в справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради про встановлення факту самостійного виховання, утримання дитини батьком, -

ВСТАНОВИВ:

08.09.2025 позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_3 та просив суд встановити факт того, що він (батько) є особою, яка самостійно виховує та утримує малолітню дитину віком до 18 років, а саме ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що сторони перебували в шлюбі та від шлюбу мають малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сторони розлучились. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з батьком. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.09.2022 року в справі № 202/3541/21 було задоволено позов ОСОБА_1 та визначено місце проживання дитини з батьком. В подальшому, коли мати, яка проживала окремо, стала ухилятись від сплати аліментів на утримання дитини, позивач звернувся до суду про стягнення аліментів. Судовим наказом Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28.01.2021 року у справі №199/529/21 з відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина. Проте зазначений судовий наказ належним чином не виконується, що свідчить про відсутність фактичного внеску матері у матеріальне забезпечення та виховання дитини. Відповідно до листа державного виконавця заборгованість по аліментах складає 20991,40 грн. Також, 31.01.2023 року рішенням Амур – Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська було частково задоволено позовні вимоги за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Індустріальний відділ державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно – Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, та стягнуто з ОСОБА_3 пеню за прострочення сплати аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання дитини сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період з 01 лютого2022року по ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 15900,3 гривень. Мати не виконує свої обов`язки по матеріальному утриманню дитини, а тому позивач сам утримує сина , опікується його навчанням та побутом. Дитина проживає з батьком до тепер і для неї в місці проживання створені всі умови для її виховання та розвитку, що підтверджено актом обстеження умов проживання від 07.08.2025 року № 04/3164, складеним Спеціалістами управління-служби у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради. Мати не приймає участі в вихованні дитини. Вона не цікавиться навчанням сина, що підтверджується відповіддю ліцею №142 імені П`єра де Кубертена Дніпровської міської ради, який підтвердив, що мати, на відміну від батька, не відвідує ліцей, не спілкується з класним керівником, іншими викладачами щодо навчання сина. Встановлення факту перебування неповнолітньої дитини на самостійному вихованні та утриманні позивача потрібно з метою захисту прав та інтересів дитини та батька дитини для оформлення соціальної допомоги, як батьку, який самостійно виховує дитину, та інших питань, що стосуються життя сина. Іншого порядку встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини законодавством України не передбачено. Просив задовольнити позов.
Ухвалою суду від 23.09.2025 року позовна заява прийнята до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 13.11.2025 року судом відмовлено в задоволенні клопотання представника третьої особи про залучення у якості третьої особи без самостійних вимог Міністерства оборони України.
Ухвалою суду від 11.12.2025 року було закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду.
У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали просили задовольнити в повному обсязі. Встановлення факту самостійного утримання дитини має для нього та дитини юридичне значення. З позовом про позбавлення відповідачки батьківських прав до суду не звертався, тому що дитина періодично спілкується з матір`ю, відвідує її за місцем її проживання.
Представник звернув увагу, що Постанова ВП ВС від 11.09.2024 року в справі №201/5972/22 що вимога про встановлення факту самостійного виховання дитини має бути обов`язково пов`язана з вимогою про позбавлення батьківських прав була ухвалена до змін в чинному законодавстві, що регулюють інші відмінні правовідносини. Звертає увагу що ст.23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку «зазнала змін і вимагає саме судового рішення про встановлення факту самостійного виховання дитини. Ця норма стала діяти з 18.05.2024 року, а судове рішення було ухвалене 11.09.2024 року.
Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву з проханням справу розглядати без її участі. Правом подати відзив на позовну заяву та подати докази не скористалась.
Представники органу опіки та піклування в судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час і місце судового розгляду. Було подано клопотання про залучення для вирішення цього питання МО України з тих підстав, що є рішення Індустріального районного суду м.Дніпра про визначення місця проживання дитини з батьком. Визнання зазначеного факту, на думку представника третьої особи пов`язано із змінами в ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а тому просили залучити до участі в справі третьою особою без самостійних вимог Міністерство оборони України.
Враховуючи, що всі учасники судового розгляду були належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду, то суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та третьої особи.
Вислухавши позивача, дослідивши надані докази, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Сторони від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про що свідчить копія свідоцтва про народження дитини.
Рішенням Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2019 року шлюб між Позивачем та Відповідачем розірвано.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.09.2022 року в справі № 202/3541/21 було задоволено позов ОСОБА_1 та визначено місце проживання дитини з батьком. 
Сторони не оспорюють, що проживають окремо і що відповідачка проживає окремо від дитини.
Судовим наказом Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28.01.2021 року у справі №199/529/21 з відповідачки на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до довідки Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі відповідачка має заборгованість за аліментами в сумі 20 991,41 грн.
31.01.2023 року рішенням Амур – Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Індустріальний відділ державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно – Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, та стягнуто з ОСОБА_3 пеню за прострочення сплати аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період з 01 лютого2022 року по 14 липня 2022 року в розмірі 15900,3 гривень.
Відповідно до акту обстеження умов проживання дитини № 04/3164 від 07.08.2025 року спеціалістами управління-служби у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради було встановлено, що дитина проживає з батьком, в будинку створені всі умови для проживання дитини та її розвитку.
Відповідно до відповіді Дніпровського ліцею №142 імені П`єра де Кубертена Дніпровської міської ради ОСОБА_4 навчається в ліцеї, систематично відвідує заняття, забезпечений всім необхідним для школи, батько дитини постійно підтримує контакти з класним керівником, відвідує батьківські збори, цікавиться життям сина, приймає активну участь в житті закладу. Мати дитини не цікавиться шкільним життям сина, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує. 
Судом була з`ясована думка дитини ОСОБА_4 , який пояснив, що постійно проживає з батьком, з яким в нього дуже дружні доброзичливі стосунки. Мама проживає окремо. В неї інша сім`я й інша дитина. З нею він спілкується телефоном, іноді відвідує її вдома. Але вона не приділяє йому багато уваги навіть коли він її відвідує вдома. 
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У частині 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Згідно ст. 141 СК України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Статтею 11 та 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно з положеннями ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Відповідно до ч.2 ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дітей має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч. 2ст. 161 СК України.
Із досліджених доказів судом встановлено, що на момент звернення до суду дитина не досягла 14 років і проживала та продовжує проживати з батьком .
Спір між батьками щодо місця проживання дитини мав місце в 2022 році і судом було визначено місце проживання дитини з батьком (Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.09.2022 року в справі № 202/3541/21).
На день звернення з позовом та розгляду справи відповідачка, яка є матір`ю дитини, не оспорювала та не оспорює місце проживання дитини з батьком, не вчиняла жодних дій, які б свідчили про спір між батьками про місце проживання дитини.
Що стосується позовної вимоги встановити факт того, що позивач є особою, яка самостійно виховує малолітню дитину віком то суд вважає, що ця вимога не підлягає задоволенню із наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Як уже зазначалось судом , ст.141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин 1-3 статті 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, провадження № 14-132цс23).
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, відповідно до яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Відповідно до частини першої статті 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), в якій розглядалася заява батька про встановлення факту самостійного виховання дитини, необхідного заявнику для оформлення документів для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину, реєстрації місця проживання дитини, вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини, отримання відстрочки від мобілізації, виснувала, що оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 Сімейного кодексу України (далі - СК України) «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
За таких обставин, на підставі належним чином оцінених доказів, суд встановив, що дитина проживає разом з батьком, мати проживає окремо, має іншу сім`ю та ще одну дитину. Між сторонами був спір про визначення місця проживання дитини і судом визначено місце проживання дитини з батьком. Вона має заборгованість по сплаті аліментів. З дитиною відповідачка спілкується телефоном та дитина відвідує її за місцем проживання .
На думку суду заявлені вимоги про встановлення факту того, що позивач самостійно, без участі матері виховує та повністю утримує свою малолітню дитину, по суті є тотожними та входять у предмет доказування при вирішенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №201/5972/22 вказано, що оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. 
Аналізуючи судову практику з тотожних питань на момент розгляду справи, судом встановлено, що 12 лютого 2025 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду своєю ухвалою передала на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 127/3622/24 для уточнення висновку, який викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23).
19 березня 2025 року Велика Палата Верховного Суду своєю ухвалою (провадження № 14-25цс25) повернула справу № 127/3622/24 на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.
Ухвала Великої Палати Верховного Суду мотивована тим, що Висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) ґрунтувались на загальних нормах, які врегульовували питання встановлення юридичного факту на час виникнення спірних правовідносин (звернення до суду із заявою у серпні 2022 року та її вирішення судом 09 грудня 2022 року), на які не поширювались положення Закону № 3633-IX, який набрав чинності 18 травня 2024 року та яким статтю 26 Закону № 2232-ХІІ викладено в новій редакції.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що наведений нею у постанові підхід щодо встановлення факту самостійного виховання дитини як юридичного факту був обґрунтований з урахуванням мети, для якої заявник просив установити цей факт у сукупності з установленими в справі обставинами, за якими між батьками дитини був укладений договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, яким вони узгодили порядок участі кожного із них у вихованні їхнього спільного сина, а також іншими обставинами, які свідчили про неможливість встановлення такого факту в порядку окремого провадження.
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин і оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі (подібний висновок міститься в ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 726/2166/19 та від 13 липня 2023 року в справі № 922/5158/21).
За висновками Великої Палати Верховного Суду, обґрунтування колегією суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду необхідності уточнення висновку щодо застосування норм права, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), не знайшло свого підтвердження, оскільки висновки, від яких пропонується відступити шляхом їх уточнення, Велика Палата Верховного Суду сформулювала у справі за інших правовідносин, які виникли і були вирішені судом по суті до набрання чинності Законом № 3633-IX, а отже, правовідносини в справі № 201/5972/22 не є подібними до правовідносин у цій справі.
Верховний Суд в постанові від 02.04.2025 року в справі № 127/3622/24 зазначив, що удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.
У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.
Встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом.
Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях та які юридичні наслідки цей факт породжує, тому що встановлення юридичного факту можливе лише , якщо він має юридичне значення.
Судом встановлено, що між сторонами відсутній спір про місце проживання, виховання та утримання дитини.
В справі що розглядається сторона позивача, заперечуючи проти залучення до справи Міністерства оборони України, зазначила, що встановлення факту не пов`язується з отриманням відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби позивача, а для вирішення соціальних питань та відповідає інтересам дитини. Таким чином, у суду немає підстав для застосування висновків ВС, викладених в постанові від 02.04.2025 року в справі № 127/3622/24 .
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
За таких обставин, на підставі належним чином оцінених доказів, суд приходить до висновку про те, що надані позивачем докази свідчать про проживання дитини разом з батьком та належне виконання ним своїх батьківських обов`язків, що сторонами не заперечується. 
Як уже зазначалось, судом встановлено, що мати дійсно має заборгованість по сплаті аліментів та не спілкується з вчителями школи, але вона спілкується з дитиною, дитина відвідує її за місцем проживання, що свідчить про те, що вона приймає участь в її вихованні. 
Разом з тим, позивач просить про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, але не доводить мету, для якої заявник просив установити цей факт. Він зазначає загальні фрази - в інтересах дитини та соціального захисту дитини. Разом з тим не зазначає які правовідносини, із зазначенням правових норм, виникають, змінюються чи припиняються із встановленням цього факту, що є обов`язковою умовою встановлення юридичного факту .
Таким чином, суд приходить до висновку, про відсутність необхідних та достатніх підстав для задоволення позову в цілому. 
Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України - пропорційно задоволених вимог.
Керуючись ст.ст. 12,81,141, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог Управління служби в справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради про встановлення факту самостійного виховання, утримання дитини батьком.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відповідно до ч. 4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складений 16.04.2026

Суддя С.І. Доценко