Справа № 753/19758/25 Головуючий в суді І інстанції - Бондаренко М.С. 
Провадження № 33/824/460/2026 Доповідач в суді II інстанції - Рудніченко О.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
27 лютого 2026 року м. Київ 

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Рудніченко О.М.,

секретар: Сіваєва Ю.В.,
за участю: 
особи, яка притягається до відповідальності ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дарницького районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року, якою:
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,-
визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122-2 КУпАП,-
В С Т А Н О В И В :

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк три місяці.
Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить закрити провадження у справі за відсутністю складу адміністративного правопорушення, або змінити постанову суду першої інстанції, виключивши із неї накладене стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами та обмежившись штрафом або оголошенням усного зауваження, врахувавши пом`якшуючі обставини.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що останній обвинувачений у тому, що він нібито не виконав вимогу працівника поліції про зупинку автомобіля. Інцидент стався в умовах дорожнього руху, де рухалося кілька транспортних засобів. Патрульна поліція подала сигнал про зупинку, після чого автомобіль ОСОБА_1 проїхав певну відстань, перш ніж зупинився. Переслідування тривало недовго - за відеозаписом це лише кілька хвилин, після чого транспортний засіб зупинився без виконання будь-яких небезпечних маневрів чи спроб втекти.
Апелянт вказує, що на наявному відеозаписі відсутній момент подання вимоги про зупинку транспортного засобу ОСОБА_1 . Отже, немає зафіксованого доказу, що поліцейські чітко і однозначно подали сигнал про зупинку саме цьому водієві. Переслідування тривало короткий проміжок часу, а автомобіль апелянта не здійснював жодних різких маневрів для втечі, навпаки, він зупинився, щойно помітив патруль. Така поведінка не свідчить про умисне ігнорування законної вимоги про зупинку, а радше про непорозуміння або затримку з реакцією. Таким чином, об`єктивна сторона правопорушення не доведена - відсутні беззаперечні докази того, що мала місце саме умисна відмова виконати законну вимогу.
Апелянт звертає увагу на те, що якщо відеофіксація інциденту є неповною або переривчастою, такий відеозапис не може вважатися належним і допустимим доказом вини водія. Недостатність доказів не може замінюватися припущеннями - у випадку сумнівів особа підлягає виправданню, а провадження - закриттю за відсутністю складу правопорушення.
Крім того, єдиними доказами, наданими працівниками поліції, були протокол про адміністративне правопорушення та відеозапис. Однак протокол про адміністративне правопорушення сам по собі є лише початковим процесуальним документом і не доводить вини особи без оцінки інших доказів. Відеозапис не зафіксував ключових обставин, а відтак не спростовує версію апелянта про відсутність умислу на невиконання вимоги.
Апелянт наголошує, що місцевим судом не враховано, що ОСОБА_2 має статус учасника бойових дій та є особою з інвалідністю II групи.
До того ж, призначене стягнення у виді позбавлення права керування на 3 місяці вбачається явно надмірним і несправедливим в контексті даної справи. 
Так, по-перше, санкція ч. 1 ст. 122-2 КУпАП альтернативна - передбачає штраф або позбавлення права керування. Суд обрав більш суворий вид стягнення без належного обґрунтування, хоча за обставин справи доцільніше було б обмежитися штрафом. 
По-друге, навіть мінімальний строк позбавлення (З місяці) для ОСОБА_2 , з урахуванням його стану здоров`я, може мати непропорційно тяжкі наслідки.
Заслухавши доповідь судді, 
пояснення ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити,
перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного.
Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи.
Згідно положень ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.
Розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, суд з урахуванням вимог ст. 252 КУпАП оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Згідно з ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2.4 Правил дорожнього руху на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також: пред`явити для перевірки документи, зазначені в п. 2.1; дати можливість перевірити номери агрегатів і комплектність транспортного засобу; дати можливість оглянути транспортний засіб відповідно до законодавства за наявності на те законних підстав, у тому числі, провести з використанням спеціальних пристроїв (приладів) перевірку технічного стану транспортних засобів, які відповідно до законодавства підлягають обов`язковому технічному контролю.
Згідно із ч. 1 ст. 122-2 КУпАП передбачена відповідальність за невиконання водіями вимог поліцейського, а водіями військових транспортних засобів - вимог посадової особи військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про зупинку транспортного засобу, що тягне за собою накладення штрафу в розмірі дев`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від трьох до шести місяців.
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 447060, 08 вересня 2025 року о 08 год. 15 хв., керуючи транспортним засобом «Audi», державний номерний знак НОМЕР_1 , був зупинений на блок-посту КП 503 та відмовився надати документ, що посвідчує особу, поїхавши з місця ДТП та надалі переслідувався на службовому автомобілі «Hyundai», де був затриманий шляхом блокування. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.4 ПДР, тим самим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122-2 КУпАП.
Зі змісту протоколу встановлено, що в ньому зазначено місце вчинення і суть адміністративного правопорушення, нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення. Крім того, протокол про адміністративне правопорушення містить відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Матеріали даного провадження також містять відеозапис з боді-камер працівників поліції, який є доказом у справі.
Як убачається з вказаного відеозапису, працівники поліції вже перебували у стані активного переслідування ОСОБА_1 на момент початку відео, із включеними проблисковими маячками та звуковими сигналами. Перслідування тривало не менше двох хвилин, протягом якого, як вірно зазначено судом першої інстанції, не мав наміру зупинятися. Зупинився ж ОСОБА_1 лише у вимушеному порядку, зокрема тоді коли його транспортний засіб заблокувати працівники поліцїі на службовому автомобілі. Після зупинки транспортного засобу ОСОБА_1 не заперечував факт того, що не зупинився на вимогу працівників поліції. 
Отже, водій ОСОБА_1 , за яким прослідував патрульний автомобіль з увімкненими проблисковими маячками, міг та повинен був усвідомлювати, що поліцейськими вживаються заходи для зупинки автомобіля, яким він керує, а тому він був зобов`язаний зупинитися та виконати законні вимоги працівників Національної поліції.
Як слушно констатовано місцевим судом, така поведінка ОСОБА_1 є типовим прикладом ігнорування встановленого порядку та дискредитації авторитету правоохоронних органів в умовах воєнного стану, коли дії на блокпостах мають безпекову функцію.
Подія та склад адміністративного правопорушення та наявність вини у діях ОСОБА_1 , підтверджується поданими уповноваженим органом матеріалами, а саме:
- протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 447060 від 08 вересня 2025 року, складений відносно ОСОБА_1 за порушення частини 1 статті 122-2 КУпАП, який за формою та змістом відповідає вимогам статті 256 КУпАП, Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 листопада 2015 року №1395 (надалі по тексту - Інструкція №1395) та Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справи України від 6 листопада 2015 року №1376 (а.с. 1);
- відеозаписом з нагрудної камери працівника поліції, де зафіксовано подію, у зв`язку з якою відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 122-2 КУпАП (а.с. 4).
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 на вимогу працівника поліції не зупинився, що підтверджується належними і допустимими доказами.
Вказані докази отримані з дотриманням встановленого законом порядку та передбаченими способами, підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню та мають значення при прийнятті рішення по справі, є належними та допустимими.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122-2 КУпАП, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується сукупністю доказів, оцінених судом першої інстанції.
Апеляційний суд враховує те, що докази наявні в матеріалах справи взаємно узгоджуються один з одним і підстав для сумніву в їх об`єктивності та суперечливості, як на те вказує скаржник, не вбачається.
Апеляційний суд критично ставиться до доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що відеофіксація інциденту є неповною або переривчастою, тому такий відеозапис не може вважатися належним і допустимим доказом вини водія.
Так, відповідно до Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України № 1026 від 18.12.2018 року, зареєстрованого в МЮ України за № 28/322999 від 11.01.2019 року, портативний відеореєстратор - пристрій, призначений для запису, зберігання та відтворення відеоінформації, технічні характеристики та особливості конструкції якого дають змогу закріпити його на форменому одязі поліцейського. Включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища.
Разом з тим, ані діючим законодавством, ані вищезазначеною Інструкцією не передбачено приєднання до матеріалів адміністративного провадження повного відеозапису з початку виконання службових обов`язків поліцейським.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не заперечує того факту, що події, зафіксовані долученим до протоколу відеозаписом, відбувалися в дійсності.
Жодних аргументованих доводів, які б викликали сумніви в об`єктивності оцінки доказів, зробленої судом першої інстанції на підставі вищевказаних матеріалів справи щодо ОСОБА_1 не надано і не здобуто в процесі апеляційного розгляду.
За таких обставин оскаржувана постанова є законною та обґрунтованою, прийнята судом першої інстанції з урахування всіх фактичних обставин справи.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права при розгляді справи судом першої інстанції не встановлено, як не встановлено істотних порушень законодавства, що тягнуть зміну чи скасування постанови суду першої інстанції.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги в частині суворості накладеного стягнення, апеляційний суд виходить з наступного.
Так, апеляційний суд приходить до висновку, що порушення Правил дорожнього руху, які мають наслідком відповідальність за ч. 1 ст. 122-2 КУпАП, в даному випадку є грубими, свідомими та умисними, що свідчить про явну суспільну небезпечність таких дій. 
У відповідності до ст. 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
Накладаючи адміністративне стягнення в межах санкції ч. 1 ст. 122-2 КУпАП місцевий суд дотримався вимог ст. 23, 30 КУпАП і призначив його з урахуванням характеру правопорушення, яке полягало в грубому порушенням вимог ПДР України, особи ОСОБА_1 та ступеню його вини, а саме нехтування обов`язками водія та зневажливе ставлення до правил дорожнього руху, свідоме та умисне їх порушення, суспільної небезпечності даного адміністративного правопорушення, яке посягає на безпеку дорожнього руху.
З урахуванням встановлених судом обставин зазначеної справи, особи порушника, апеляційний суд приходить до висновку, що задоволення апеляційної скарги та призначення ОСОБА_1 більш м`якого стягнення не буде відповідати тяжкості вчиненого, особі порушника та не буде сприяти меті накладення стягнення, якою є виховання особи в дусі додержання законів України.
Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що призначене стягнення у виді позбавлення права керування на 3 місяці вбачається явно надмірним і несправедливим в контексті даної справи, є необгрунтованими.
Будь-яких інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду про доведеність вини ОСОБА_1 , необхідність накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу та могли б бути підставою для зміни постанови, ОСОБА_1 не наведено і під час апеляційного розгляду не встановлено.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Апеляційний суд застосовує загальноприйнятий європейський стандарт доказування «поза розумним сумнівом», сформульований у рішеннях ЄСПЛ, зокрема від 14 лютого 2008 року у справах «Кобець проти України» (п.43) та «Авшар проти Туреччини» (п. 282), «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року, «Барбера, Мессеге і Ябардо про Іспанії» від 6 грудня 1998 року, згідно яких доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.
З зазначених підстав постанова Дарницького районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_1 без задоволення.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Постанову Дарницького районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року щодо ОСОБА_1  - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя О.М. Рудніченко