ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/2789/19	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Хотенця П.В. 
при секретарі судового засідання Гаврильєві О.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу 
за позовом 	Міністерства оборони України, м. Київ 3-ті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – 1. Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків, м. Харків, 2. Всеукраїнська громадська організація Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, м. Київ, 3. Фонд державного майна України, м. Київ, 4.Товариство з обмеженою відповідальністю "САФАРІ-УКРАЇНА", м. Київ 	
до 	Харківської міської ради, м. Харків 	
про 	про стягнення 1810467,59 грн. 	
за участю представників сторін:
позивача - Пономаренко В.І., за витягом 
третіх осіб – 1. не з`явився, 2. не з`явився, 3. не з`явився, 4. Скринник І.А., адвокат, ордер № 1312211 від 12.12.2025
відповідача - Буряковська О.Ю., самопредставництво 

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Міністерство оборони України, м. Київ звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради, м. Харків, в якому просить стягнути з відповідача грошову суму у розмірі 1810467,59 грн., як дохід від оренди земельних ділянок, які вона одержала (могла одержати) за час незаконного володіння ним, за період з 08 вересня 2015 року по 23 серпня 2019 року, а саме: сума доходів, які недобросовісний набувач одержав від неправомірного використання земельної ділянки площею 5,0394 га. кадастровий номер 6310137200:13:001:0193 протягом 08.09.2015-08.01.2019 року в розмірі 1556198,96 грн.; сума доходів, які недобросовісний набувач одержав від неправомірного використання земельної ділянки 3,2444 га. кадастровий номер 6310137200:13:001:0283 протягом 09.01.2019-23.08.2019 року в розмірі 160427,25 грн.; сума доходів, які недобросовісний набувач одержав від неправомірного використання земельної ділянки площею 1,7950 га. кадастровий номер 6310137200:13:001:0282 протягом 09.01.2019-23.08.2019 року в розмірі 93841,38 грн. Також позивачем разом з позовом було надано клопотання про витребування доказів, в якому останній просить витребувати у Харківської міської ради копію договору оренди від 29 вересня 2014 року з додатками, на підставі якого земельна ділянка з кадастровим номером 6310137200:13:001:0193 використовувалась громадянином ОСОБА_1 та витяг № 1476/14 (вихідний № 1391/07 від 04 червня 2014 року) та витяг щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки та розрахунок № 2308/14 від 04 червня 2014 року щодо розміру орендної плати; копії договорів оренди від 09 січня 2019 року з додатками, на підставі яких земельні ділянки з кадастровими номерами 6310137200:13:001:0282 та 6310137200:13:001:0283 використовуються громадянином ОСОБА_1 та витяги щодо нормативної грошової оцінки вказаної земельної ділянки та розрахунок № 507/18 та 508/18 від 11 жовтня 2018 року щодо розміру орендної плати; інформацію, скільки коштів та від кого отримано Харківською міською радою (помісячно) за передачу в оренду земельних ділянок з кадастровими номерами 6310137200:13:001:0193, 6310137200:13:001:0282 та 6310137200:13:001:0283; яким чином встановлювався (розраховувався) розмір орендної плати (відсоток від нормативної грошової оцінки - 3% в договорі оренди від 29 вересня 2014 року та 2,4% в договорах оренди від 09 січня 2019 року) за земельні ділянки за адресою: м. Харків, вул. Таборова (Лагерна), 2Б враховуючи, що відповідно до Положення про порядок визначення розмірів орендної плати при укладанні договорів оренди землі в м. Харкові, затвердженого рішенням 19 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 27 лютого 2008 року № 41/08, базова ставка орендної плати становила 8%.
Ухвалою господарського суду Харківської області від 29 серпня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду; відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін; призначено підготовче засіданні на 23 вересня 2019 року на 11:50 годин; залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача –Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків, Всеукраїнську громадську організацію Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, Фонд державного майна України, Товариство з обмеженою відповідальністю "САФАРІ-УКРАЇНА" та вказано, що клопотання позивача про витребування доказів буде розглянуто у підготовчому засіданні.
18 вересня 2019 року через канцелярію суду, Квартирно-експлуатаційним відділом м. Харків подано пояснення (вхідний № 22339), які суд приймає та долучає до матеріалів справи.
20 вересня 2019 року через канцелярію суду, Товариством з обмеженою відповідальністю "САФАРІ-УКРАЇНА" подано пояснення (вхідний № 22507), які суд приймає та долучає до матеріалів справи.
20 вересня 2019 року через канцелярію суду, Товариством з обмеженою відповідальністю "САФАРІ-УКРАЇНА" подано заяву (вхідний № 22508) про застосування строку позовної давності.
Протокольною ухвалою від 23 вересня 2019 року на підставі пункту 3 частини 2 статті 183 Господарського процесуального кодексу України відкладено підготовче засідання на 02 жовтня 2019 року на 12 годин.
23 вересня 2019 року через канцелярію суду, Харківською міською радою подано відзив (вхідний № 22674) на позовну заяву, який суд приймає та долучає до матеріалів справи.
02 жовтня 2019 року через канцелярію суду, Харківською міською радою подано заяву (вхідний № 23584) про застосування строку позовної давності.
Протокольною ухвалою від 02 жовтня 2019 року на підставі пункту 3 частини 2 статті 183 Господарського процесуального кодексу України відкладено підготовче засідання на 07 жовтня 2019 року на 12 годин.
04 жовтня 2019 року через канцелярію суду, Міністерством оборони України подано відповідь (вхідний № 23823) на відзив, яку суд приймає та долучає до матеріалів справи.
07 жовтня 2019 року через канцелярію суду, Міністерством оборони України подано клопотання (вхідний № 23971) про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, яке суд задовольняє та долучає до матеріалів справи додаткові докази.
07 жовтня 2019 року через канцелярію суду, Харківською міською радою подано клопотання (вхідний № 23959) про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, яке суд задовольняє та долучає до матеріалів справи додаткові докази.
Ухвалою господарського суду Харківської області від 07 жовтня 2019 року у задоволенні клопотання (вхідний № 2789 від 28 серпня 2019 року) Міністерства оборони України про витребування доказів відмовлено.
Протокольною ухвалою від 07 жовтня 2019 року на підставі пункту 3 частини 2 статті 183 Господарського процесуального кодексу України відкладено підготовче засідання на 23 жовтня 2019 року на 12 годин.
Ухвалою господарського суду Харківської області від 10 жовтня 2019 року виправлено допущену описку в двадцять першому абзаці мотивувальної частини ухвали суду від 07 жовтня 2019 року.
23 жовтня 2019 року Міністерством оборони України подано клопотання про зупинення провадження по справі № 922/2789/19 до набрання законної сили рішення суду по справі № 922/2219/19.
Ухвалою господарського суду Харківської області від 23 жовтня 2019 року клопотання Міністерства оборони України про зупинення провадження по справі № 922/2789/19 до набрання законної сили рішення суду по справі № 922/2219/19 задоволено; провадження у справі 922/2789/19 зупинено до набрання законної сили рішення суду по справі № 922/2219/19.
Рішенням господарського суду Харківської області від 06 липня 2021 року по справі № 922/2219/19 позов задоволено повністю.
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 21 жовтня 2024 року рішення господарського суду Харківської області від 06 липня 2021 року у справі №922/2219/19 частково скасовано.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 січня 2025 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі № 922/2219/19 за касаційною скаргою Міністерства оборони України на постанову Східного апеляційного господарського суду від 21 жовтня 2024 року.
Ухвалою господарського суду Харківської області від 02 грудня 2025 року провадження у справі № 922/2789/19 поновлено, продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, до 05 січня 2026 року, призначено підготовче засідання на 18 грудня 2025 року о 15:30 годин.
12 грудня 2025 року через систему "Електронний суд", Товариством з обмеженою відповідальністю "САФАРІ-УКРАЇНА" подані додаткові пояснення (вхідний № 29082), які суд приймає та долучає до матеріалів справи.
12 грудня 2025 року через систему "Електронний суд", Товариством з обмеженою відповідальністю "САФАРІ-УКРАЇНА" подано клопотання (вхідний № 29077) про проведення всіх судових засідань у режимі відеоконференції поза приміщенням суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення ВКЗ (захищений відеоконференцзв`язок з судом) за участю представника, адвоката Товариства з обмеженою відповідальністю "САФАРІ-УКРАЇНА" - Скриннік Ігора Анатолійовича.
Ухвалою господарського суду Харківської області від 15 грудня 2025 року клопотання (вхідний № 29077 від 12 грудня 2025 року) Товариства з обмеженою відповідальністю "САФАРІ-УКРАЇНА" про участь у всіх судових засіданнях в режимі відеоконференції задоволено.
Протокольною ухвалою суду від 18 грудня 2025 року, на підставі статтей 177, 181, пункту 3 частини 2 статті 183, статті 232 Господарського процесуального кодексу України відкладено підготовче засідання на 22 грудня 2025 року о 16:20 годин.
22 грудня 2025 року через систему "Електронний суд", харківською міською радою подано клопотання (вхідний № 29940) про відкладення розгляду справи та про ознайомлення з матеріалами справи, яке суд задовольняє та долучає до матеріалів справи.
Протокольною ухвалою суду від 22 грудня 2025 року, на підставі статтей 177, 181, пункту 3 частини 2 статті 183, статті 232 Господарського процесуального кодексу України відкладено підготовче засідання на 13 січня 2026 року о 16:30 годин.
05 січня 2026 року через систему "Електронний суд", Міністерством оборони України подано додаткові пояснення (вхідний № 95), які суд приймає та долучає до матеріалів справи.
12 січня 2026 року через систему "Електронний суд", Харківською міською радою подано додаткові пояснення (вхідний № 834), які суд приймає та долучає до матеріалів справи.
Протокольною ухвалою суду від 13 січня 2026 року, на підставі пункту 3 частини 2 статті 185, статті 232 Господарського процесуального кодексу України закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 09 лютого 2026 року о 14:40 годин.
Протокольною ухвалою суду від 09 лютого 2026 року на підставі частини 2 статті 216, статті 232 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву у судовому засіданні до 02 березня 2026 року до 13:40 годин.
Протокольною ухвалою суду від 02 березня 2026 року на підставі частини 2 статті 216, статті 232 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву у судовому засіданні до 10 березня 2026 року до 15:00 годин.
Протокольною ухвалою суду від 10 березня 2026 року на підставі частини 2 статті 216, статті 232 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву у судовому засіданні до 16 березня 2026 року до 17:30 годин.
Представник позивача у судовому засіданні, у відповіді на відзив та додаткових поясненнях підтримує заявлені позовні вимоги та просить їх задовольнити у повному обсязі.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків у судове засідання не з`явився, у наданому письмовому поясненні позов підтримує.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Всеукраїнської громадської організації Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України у судове засідання не з`явився.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Фонду державного майна України у судове засідання не з`явився.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Товариства з обмеженою відповідальністю "САФАРІ-УКРАЇНА" у судовому засіданні, у поясненнях та додаткових поясненнях проти заявлених позовних вимог заперечує, просить відмовити у задоволенні позову.
Представник відповідача у судовому засіданні, у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях проти заявлених позовних вимог заперечує, просить відмовити у задоволенні позову.
Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, вислухавши пояснення повноважних представників позивача, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Товариства з обмеженою відповідальністю "САФАРІ-УКРАЇНА" та відповідача, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
Як зазначає позивач, у незаконному володінні Харківської міської ради перебувають об`єкти нерухомого майна, а саме земельні ділянки з кадастровими номерами 6310137200:13:001:0282 та 6310137200:13:001:0283, що знаходяться за адресою: м. Харків, вул. Таборова (Лагерна), 2Б, які утворилися внаслідок поділу земельної ділянки з кадастровим номером 6310137200:13:001:0193 площею 5,0394, приналежність якої до державної власності, а саме до земель оборони встановлено судами по справі № 922/4117/15.
Рішенням Харківського апеляційного господарського суду від 12 червня 2017 року по справі № 922/4117/15 за позовом заступника військового прокурора Харківського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Харківської міської ради, зокрема було визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 29 вересня 2014 року, за адресою: м. Харків, вул. Таборова (Лагерна), 2Б, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 120877263101, кадастровий номер 6310137200:13:001:0193, площею 5,0394 га та зобов`язано вилучити її на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків.
Крім того, як зазначає позивач, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків звертався до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Ігнатової Н.Є. про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 120877263101, яким Харківською міською радою зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку площею 5,0394 га за адресою: м. Харків, вул. Таборова (Лагерна), 2Б, кадастровий номер 6310137200:13:001:0193 (справа № 2040/7659/18).
У січні 2019 року, на підставі рішення 20 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 20 червня 2018 року № 1132/18 "Про надання юридичним та фізичним особам дозволу на розроблення документації із землеустрою для експлуатації та обслуговування будівель та споруд" Фізичною особою - підприємцем Демою В.І. здійснено поділ земельної ділянки кадастровий номер 6310137200:13:001:0193, на дві земельні ділянки з кадастровими номерами 6310137200:13:001:0282 та 6310137200:13:001:0283.
Поділ вказаної земельної ділянки на дві окремих земельних ділянки підтверджуються довідкою та документацією наданою Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області у листі від 21 травня 2019 року № 11-20-9ю1-4158/0/19-19.
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, земельна ділянка площею 5,0394 га за адресою: м. Харків, вул. Таборова (Лагерна), 2Б, кадастровий номер 6310137200:13:001:0193 речове право за Харківською міською радою було зареєстроване в період з 05 квітня 2012 року по 11 січня 2019 року.
Згідно цих же даних, в результаті поділу утворилися земельні ділянки з кадастровим номером 6310137200:13:001:0282 площею 1,7950 га та кадастровим номером 6310137200:13:001:0282 площею 3,2444 га, записи про які було внесено 11січня 2019 року та на даний час не скасовані.
Моментом заволодіння нерухомого майна, у відповідності до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі № 183/1617/16 є внесення запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.
Таким чином, на думку позивача, Харківська міська рада незаконно володіла земельною ділянкою з кадастровим номером 6310137200:13:001:0193, площею 5,0394 га в період з 05 квітня 2012 року по 11 січня 2019 року, а земельними ділянками з кадастровим номером 6310137200:13:001:0282 площею 1,7950 га та кадастровим номером 6310137200:13:001:0282 площею 3,2444 га з 11 січня 2019 року по сьогоднішній день.
Так як, Харківська міська рада, як зазначає позивач, отримує доходи від використання земельної ділянки Міністерства оборони України, останній звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача грошову суму у розмірі 1810467,59 грн., як дохід від оренди земельних ділянок, які вона одержала (могла одержати) за час незаконного володіння ним, за період з 08 вересня 2015 року по 23 серпня 2019 року, а саме: сума доходів, які недобросовісний набувач одержав від неправомірного використання земельної ділянки площею 5,0394 га. кадастровий номер 6310137200:13:001:0193 протягом 08.09.2015-08.01.2019 року в розмірі 1556198,96 грн.; сума доходів, які недобросовісний набувач одержав від неправомірного використання земельної ділянки 3,2444 га. кадастровий номер 6310137200:13:001:0283 протягом 09.01.2019-23.08.2019 року в розмірі 160427,25 грн.; сума доходів, які недобросовісний набувач одержав від неправомірного використання земельної ділянки площею 1,7950 га. кадастровий номер 6310137200:13:001:0282 протягом 09.01.2019-23.08.2019 року в розмірі 93841,38 грн. 
Крім того, судом встановлено, що рішенням Господарського суду Харківської області від 06 липня 2021 року у справі № 922/2219/19 та постановою Східного апеляційного господарського суду від 07 березня 2024 року у цій же справі, що були залишені у відповідній частині без змін постановою Верховного Суду від 13 серпня 2024 року віндикаційний позов Міністерства оборони України задоволено, спірні земельні ділянки витребувані на користь держави Україна в особі Міністерства оборони України. 
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до статтей 79, 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав.
Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів.
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування "(крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Суд оцінює критично та відхиляє доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів - документів (технічної документації, проектів землеустрою, актів на право користування землею, закріплення земельної ділянки межовими знаками, цільове призначення земельної ділянки, як землі оборони), які б у відповідності з положеннями чинного земельного законодавства, посвідчували право Держави, або Міністерства оборони України чи Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків на користування земельною ділянкою.
Згідно статті 75 Господарського процесуального кодексу України не підлягають доказуванню лише обставини, які установлені рішенням суду у іншій господарській, цивільній або адміністративній справі, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Разом з тим, суд зауважує, що преюдиційність судових рішень не є єдиним процесуальним інструментом гарантування дії принципу правової визначеності як складової права на справедливий суд відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі N 907/29/19 (провадження N 12-17гс20, пункт 7.10), від 16 листопада 2022 року у справі N 910/6355/20 (провадження N 12-41гс21, пункт 9.8)). Висновки судових рішень в інших справах, зокрема про відмову в позові у зв`язку з відсутністю боргу, не є обставинами справи, встановленими судами, є правовою оцінкою обставин, встановлених судами, і не мають преюдиціального значення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі N 910/12525/20 (провадження N 12-61гс21, пункт 93)). Водночас такого роду судові рішення усувають стан правової невизначеності і забезпечують, щоб всі учасники правовідносин могли у майбутньому знати про права всіх учасників спірних правовідносин, не порушуючи їх (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справа N 522/1528/15-ц (провадження N 14-67цс20, пункт 59)). Тому особи, які брали участь у відповідних справах, не можуть ставити під сумнів навіть і правову оцінку спірних правовідносин сторін, надану судами в рішеннях по таких справах. Зазначена правова позиція сформульована в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 грудня 2025 року у справі №910/10365/15 (пункти 48-51).
В контексті наведеного суд враховує, зокрема, що:
(1) Рішенням Господарського суду Харківської області від 06 липня 2021 року у справі № 922/2219/19 та постановою Східного апеляційного господарського суду від 07 березня 2024 року у цій же справі, що були залишені у відповідній частині без змін постановою Верховного Суду від 13 серпня 2024 року віндикаційний позов Міністерства оборони України задоволено, спірні земельні ділянки витребувані на користь держави Україна в особі Міністерства оборони України. Таким чином, належність відповідних земельних ділянок на праві власності саме державі Україна, а не територіальній громаді міста Харкова, остаточно встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили. Підстав для переоцінки цього висновку суд не вбачає.
(2) Належність спірних ділянок до земель оборони встановлено постановою Східного апеляційного господарського суду від 21 жовтня 2024 року у справі № 922/2219/19. Таким чином, питання про правовий режим відповідних земельних ділянок остаточно розв`язане рішенням суду, яке набрало законної сили. Підстав для переоцінки цього висновку суд не вбачає.
Також суд враховує, що добросовісність чи недобросовісність набувача майна є питанням факту. Добросовісність набувача майна презюмується (частина 5 статті 12 Цивільного кодексу України), а тому твердження про недобросовісність відповідача як набувача майна повинно доводитися тим, хто подав віндикаційний позов (пункти 85-87 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 18 вересня 2025 року у справі № 922/82/20). При цьому в постанові Східного апеляційного господарського суду від 07 березня 2024 року у справі № 922/2219/19 з приводу питання заволодіння спірними земельними ділянками зазначено, що "Харківська міська рада та фізична особа-підприємець Дема В.І. не є добросовісними набувачами в розумінні статті 388 Цивільного кодексу України". Отже, рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено факт недобросовісності Харківської міської ради як набувача спірних земельних ділянок. Зазначений факт є преюдиційним в розумінні приписів статті 75 Господарського процесуального кодексу України.
Таким чином, до правовідносин сторін в розглядуваній справі підлягають застосуванню положення частини 1 статті 390 Цивільного кодексу України, відповідно до яких власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача), передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним.
Разом з тим, суд зауважує, що факт задоволення віндикаційного позову щодо певного майна не означає автоматично і за будь-яких умов виникнення на стороні власника відповідного майна права вимоги щодо розрахунків в розумінні статті 390 Цивільного кодексу України. Суд наголошує, що на вирішення питання про повернення отриманих набувачем (у тому числі недобросовісним) доходів від майна (у так само на компенсацію доходів не отриманих, але таких, що могли бути отримані набувачем) напряму впливає статус дійсного власника майна та правовий режим відповідного майна: якщо в силу свого статусу власник не міг би отримати від використання конкретного майна доходи, які отримав чи міг отримати його незаконний володілець (хоч би і недобросовісний), то суми таких доходів не можуть бути стягнуті на користь такого власника. Такий підхід до тлумачення та застосування правил статті 390 Цивільного кодексу України напряму випливає з правової позиції, сформульованої Верховним Судом в постанові від 31 липня 2019 року у справі № 910/15865/14, у якій Верховний Суд погодився з судами попередніх інстанцій в їх висновку, що відповідні норми Цивільного кодексу України виходять не лише з неправомірності підстав заволодіння недобросовісним набувачем річчю, що саме по собі має призводити до негативних наслідків для нього, а й з такої важливої засади цивільно-правового регулювання, як компенсаційність. Тобто розрахунки за правилами статті 390 Цивільного кодексу України передбачають компенсацію неотриманого доходу, який власник міг би отримати, інакше ні про яку компенсацію йтися не може. 
Суд також враховує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення у справі VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). У цьому контексті суд зауважує, що необхідність врахування вищезазначеного аспекту компенсаційності розрахунків за правилами статті 390 Цивільного кодексу України не тільки було сформульовано в цивілістичній доктрині майже 2000 років тому (зокрема, відомі римські правники Емілій Папініан і ОСОБА_2 свого часу прямо вказували, що слід взагалі звертати увагу не на те, чи отримав плоди недобросовісний володілець, але на те, чи міг їх отримати позивач, якщо б він був допущений до володіння (D.6.1.62.1)), а й підтримується в сучасних авторитетних наукових працях (див.: Цивільний кодекс України: науково-практичний коментар. Т. 3: Право власності та інші речові права / За ред. І.В. Спасибо-Фатєєвої. Харків: ЕКУС, 2023. С. 620; Трактат про компенсацію в праві: монографія / за ред. І.В. Спасибо-Фатєєвої. Харків: ЕКУС, 2026. С. 82).
Відповідно до частини 1 статті 20 Закону України "Про державний земельний кадастр" відомості Державного земельного кадастру є офіційними та використовуються усіма органами державної влади та місцевого самоврядування. Крім цього, на цих земельних ділянках розташовуються належні на праві власності Фізичній особі - підприємцю Дема В.І. об`єкти нерухомого майна, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2012 року у справі № 2024/9266/2012, яке законної сили.
Суд також зауважує, що статтею 9 Податкового кодексу України визначено перелік загальнодержавних податків та зборів, зокрема: податок на прибуток підприємств (пункт 9.1.1.); податок на доходи фізичних осіб (пункт 9.1.2.); податок на додану вартість (пункт 9.1.3.); акцизний податок (пункт 9.1.4.); екологічний податок (пункт 9.1.5.); рентна плата (пункт 9.1.6.); мито (пункт 9.1.7.).
Згідно пункту 9.3. статті 9 Податкового кодексу України зарахування загальнодержавних податків та зборів до державного і місцевих бюджетів здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу України.

Відповідно до статті 10 Податкового кодексу України до місцевих податків належать зокрема: податок на майно (пункт 10.1.1.); єдиний податок (пункт 10.1.2.).
До місцевих зборів належать зокрема: збір за місця для паркування транспортних засобів (пункт 10.2.1.); туристичний збір (пункт 10.2.2.).
Згідно пункту 10.2. статті 10. Податкового кодексу України місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).
Відповідно до пункту 10.5. статті 10. Податкового кодексу України зарахування місцевих податків та зборів до відповідних місцевих бюджетів здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу України.
Згідно статті 14 Податкового кодексу України власники земельних ділянок - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), які відповідно до закону набули права власності на землю в Україні, а також територіальні громади та держава щодо земель комунальної та державної власності відповідно (пункт 14.1.34.); земельна ділянка - частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, цільовим (господарським) призначенням та з визначеними щодо неї правами (пункт 14.1.74.); плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (пункт 14.1.147.).
Статтею 265 Податкового кодексу України встановлено, що податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.
Відповідно до статті 269 Податкового кодексу України платниками плати за землю є: платники земельного податку: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування; платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди.
Згідно статті 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні (пункт 270.1.1.).
Відповідно до пункту 284.1. та пункту 284.3. статті 284 Податкового кодексу України Верховна Рада Автономної республіки Крим та органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території.
Якщо платники податку, які користуються пільгами з цього податку, надають в оренду земельні ділянки, окремі будівлі, споруди або їх частини, податок за такі земельні ділянки та земельні ділянки під такими будівлями (їх частинами) сплачується на загальних підставах з урахуванням прибудинкової території.
Статтею 288 Податкового кодексу України передбачено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, оформлений та зареєстрований відповідно до законодавства.
Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 01 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни. Форма надання інформації затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної податкової політики. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди.

Згідно пункту 12 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України бюджетні установи - органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими.
Відповідно до статті 5 Бюджетного кодексу України бюджетна система України складається з державного бюджету та місцевих бюджетів.
Місцевими бюджетами є бюджет Автономної Республіки Крим, обласні, районні бюджети та бюджети місцевого самоврядування.
Бюджетами місцевого самоврядування є бюджети територіальних громад сіл, їх об`єднань, селищ, міст (у тому числі районів у містах), бюджети об`єднаних територіальних громад.
Згідно статті 7 Бюджетного кодексу України бюджетна система України ґрунтується зокрема на принципі самостійності - Державний бюджет України та місцеві бюджети є самостійними. Держава коштами державного бюджету не несе відповідальності за бюджетні зобов`язання органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування. Органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування коштами відповідних місцевих бюджетів не несуть відповідальності за бюджетні зобов`язання одне одного, а також за бюджетні зобов`язання держави. Самостійність бюджетів забезпечується закріпленням за ними відповідних джерел доходів бюджету, правом відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування визначати напрями використання бюджетних коштів відповідно до законодавства України, правом Верховної Ради Автономної Республіки Крим та відповідних місцевих рад самостійно і незалежно одне від одного розглядати та затверджувати відповідні місцеві бюджети.
Відповідно до статті 63 Бюджетного кодексу України місцевий бюджет відповідно до цього Кодексу містить надходження і витрати на виконання повноважень органів влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування. Ці надходження і витрати становлять єдиний баланс відповідного бюджету.
Згідно пункту 19 статті 64 Бюджетного кодексу України до доходів загального фонду бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим та обласного значення, міст Києва та Севастополя, районних бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад належить, зокрема, податок на майно, що зараховується до бюджетів місцевого самоврядування.
Таким чином, згідно норм Податкового кодексу України та Бюджетного кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності входить до складу податку на майно, тобто належить до місцевих податків і зараховується до місцевого бюджету незалежно від статусу земельної ділянки та суб`єкта права власності на земельну ділянку (держава або орган місцевого самоврядування).
До загальнодержавних податків не належить плата за землю, а надходження та зарахування плати за землю до державного бюджету не передбачено нормами Податкового та Бюджетного кодексів України.
Відповідно до вищенаведеного, суд вважає, що Міністерство оборони України за жодних обставин не могло бути отримувачем такого обов`язкового платежу, як орендна плата за земельні ділянки державної власності, а отже позивачем не підтверджено належними доказами відповідного права на отримання орендної плати за земельні ділянки та факту порушення цього права Харківською міською радою, що підтверджує відсутність порушення прав та законних інтересів позивача.

Крім того, суд бере до уваги, що положення статті 4 Закону України "Про використання земель оборони" не дозволяють такого використання земель оборони, як передача їх в оренду для експлуатації розміщеного на них нерухомого майна приватних осіб. У знесенні ж такого майна для спірних ділянок позивачу було відмовлено судом і це рішення також набуло статус остаточного.
Таким чином, оскільки Міністерство оборони України за жодних обставин не могло бути отримувачем такого обов`язкового платежу, як орендна плата за земельні ділянки державної власності - позивачем не підтверджено належними доказами можливість реального одержання доходів у вигляді орендної плати за земельні ділянки державної власності за звичайних обставин, позивачем не доведено наявності такого обов`язкового елементу складу цивільного правопорушення, як шкода, а отже цивільно-правова відповідальність не настає.
Згідно частин 1 та 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Крім того, суд зауважує, що суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 Цивільного кодексу України), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням.
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 16 вересня 2021 року у справі № 922/2219/19 за позовом Міністерства оборони України до Харківської міської ради, Фізичної особи - підприємця Деми В.І., треті особи Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова, Всеукраїнська громадська організація Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, Фонд державного майна України, Товариство з обмеженою відповідальністю "САФАРІ-УКРАЇНА" про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними та зобов`язання вчинити певні дії було встановлено: "Рішеннями Ленінського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2011 року у справі № 2024/2-0705/11 за позовом Деми В.І. до Харківської міської ради та Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю про визнання права власності та від 07 грудня 2012 року у справі № 2/2024/2091/2012 за позовом Деми В.І. до Харківської міської ради та Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю про визнання права власності, визнано право власності за Демою В.І. на самочинно побудовану нежитлову будівлю літ. Р-1, загальною площею 276,5 кв.м., яка складається з № 1 ангару, площею 241,6 кв.м та № 2 комори, площею 34,9 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 та на 22 самовільно побудовані будівлі та споруди - нежитлові будівлі літ. АА-1, літ. АБ-1, літ. АВ-1, літ. АГ-1, літ. АД-1, літ. АЄ-1, літ. АЖ-1, літ. АЗ-1, літ. АК-1, літ. АЛ-1, літ. АМ-1, літ. С-1, літ. Т-1, літ. У-1, літ. Ф-1, літ. Х-1, літ. Ц-1, літ. 4-1, літ. ІИ-1, літ. Щ-1, літ. Ю-1, літ. Я-1.
Вказані рішення є чинними та не скасованими.
Отже, право власності Фізичної особи - підприємця Деми В.І. на спірні об`єкти нерухомого майна виникло на підставі судових рішень від 12 грудня 2011 року у справі №2024/2-2705/11 та від 12 грудня 2011 року у справі № 2024/2-0705/11.
Як вбачається з матеріалів справи, Міністерство оборони України, будучи обізнаним про існування зазначених судових рішень, не оспорювало останні у апеляційному порядку.
Оскільки рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 12 грудня 2011 року у справі №2024/2-2705/11 та від 12 грудня 2011 року у справі № 2024/2-0705/11 є чинними, повинні виконуватись, є обов`язковими до виконання на всій території України, право власності за Фізичною особою - підприємцем Демою В.І. є чинним та не скасованим, колегія суддів не вбачає правових підстав для зобов`язання Фізичної особи - підприємця Деми В.І. знести самочинно збудоване нерухоме майно.
Отже, на спірних земельних ділянках розташовується нерухоме майно, яке на законних підставах належить на праві власності Фізичній особі - підприємцю Демі В.І., чим спростовується твердження позивача про можливість використання спірних земельних ділянок за іншим призначенням ніж експлуатація та обслуговування розташованих на них нежитлових будівель.
Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Оскільки Фізична особа - підприємець Дема не є власником та постійним користувачем земельних ділянок, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку – єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата.
Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12 червня 2017 року у справі № 922/4117/15 за позовом заступника військового прокурора Харківського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова до Харківської міської ради, Фізичної особи - підприємця Деми В.І. було зроблено висновок, що будь-яка технічна та правовстановлююча документація на спірну земельну ділянку, на підставі якої виникло право власності (користування) у гарнізонної ради Всеармійського військово-мисливського товариства Київського військового округу, Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків відсутня.
Згідно з вищенаведеним, використання спірних земельних ділянок без сплати орендної плати призвело би до безоплатного користування земельними ділянками, чим було би порушено права саме Харківської міської ради, оскільки податок на майно, що справляється у формі орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності зараховується саме до бюджетів місцевого самоврядування, що підтверджує відсутність безпідставного збагачення Харківської міської ради за рахунок позивача.
Набуття однією зі сторін договірного зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання такого зобов`язання не вважається безпідставним. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. 
Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30 серпня 2018 року у справі №334/2517/16-ц, від 13 січня 2021 року у справі №539/3403/17, від 27 січня 2021 року у справі №910/16334/19, від 04 березня 2021 року у справі №910/15621/19, від 07 грудня 2021 року у справі №910/13182/20 та від 10 лютого 2022 року у справі №918/339/21.
У даному випадку, постановою Східного апеляційного господарського суду від 21 жовтня 2024 року у справі № 922/2219/19 було відмовлено в задоволенні позову Міністерства оборони України до відповідачів: Харківської міської ради, Фізичної особи - підприємця Деми В.І., треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: Квартирно-експлуатаційного відділу, Всеукраїнської громадської організації Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, Фонду державного майна України, Товариства з обмеженою відповідальністю "САФАРІ-УКРАЇНА", про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок площею 1,795 га, кадастровий номер 6310137200:13:001:0282 та площею 3,2444 га, кадастровий номер 6310137200:13:001:0283, укладених 09 січня 2019 року Харківською міською радою.
Таким чином, вказані договори оренди є чинними, а тому позовні вимоги про стягнення з Харківської міської ради коштів як безпідставно отриманих є незаконними та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оскільки позивачем не доведено, що ним могли бути отримані відповідні доходи у випадку, коли б спірні земельні ділянки не вибули з його володіння, суд вважає вимоги позивача необґрунтованими, не підтвердженими доданими до матеріалів справи доказами, та такими, що не підлягають задоволенню.
Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що заяви третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Товариства з обмеженою відповідальністю "САФАРІ-УКРАЇНА" та відповідача не підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 129 Господарського процесуального кодексу України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином судовий збір покладається на позивача.
На підставі викладеного та керуючись статтями 1-5, 10, 11, 12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, 129, 183, 194, 195, 196, 201, 208-210, 217, 218, 219, 220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У позові відмовити повністю.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "26" березня 2026 р. 

Суддя		П.В. Хотенець