ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року 
м. Київ

cправа № 908/1562/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Волковицька Н. О. - головуючий, Краснов Є. В., Могил С. К., 
секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «СРТ»
на рішення Господарського суду Запорізької області від 15.07.2025 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.12.2025 у справі 
за первісним позовом Транспортно-виробничого підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Будавтотранс» ЛТД
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «СРТ»
про стягнення 1 117 031,58 грн,
та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «СРТ»
до Транспортно-виробничого підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Будавтотранс» ЛТД
про визнання припиненими зобов`язань.

У судовому засіданні взяли участь представники: позивача - Ковтун О. О. та відповідача - Федоренко Р. В.
1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень
1.1. У травні 2024 року до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Транспортно-виробничого підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Будавтотранс» ЛТД (далі - ТВП ТОВ «Будавтотранс» ЛТД та/або Виконавець, позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «СРТ» (далі - ТОВ «НВП «СРТ», Замовник, відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом) про стягнення заборгованості за договором про виконання робіт від 11.01.2021 № 11/01-21 (далі - договір).
1.2. Первісний позов обґрунтовано невиконанням відповідачем зобов`язань з оплати виконаних робіт з ремонту, технічного обслуговування та проведення геодезичних вимірювань обладнання. Внаслідок неналежного виконання умов договору, позивачем заявлено до стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 708 476,30 грн, а також: 57 495,14 грн - 3 % річних, 69 477,62 грн - пені, 14 160,53 грн - штрафу та 267 421,99 грн - втрат від інфляції.
1.3. 03.07.2024 до Господарського суду Запорізької області надійшов зустрічний позов ТОВ «НВП «СРТ» до ТВП ТОВ «Будавтотранс» ЛТД про визнання припиненими зобов`язань за договором та відповідними специфікаціями.
1.4. Зустрічний позов обґрунтовано тим, що роботи за договором фактично не виконувались, акти здачі-приймання не можуть вважатися належними доказами, відсутні підтвердження виконання робіт (технічне завдання, креслення, звіти та результати замірів). Відповідач також вказував на відсутність кінцевого результату 3D вимірювання обладнання та порушення Виконавцем умов договору щодо повідомлення про завершення робіт і місця їх виконання.
2. Фактичні обставини справи, встановлені судами
2.1. Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, 11.01.2021 між ТОВ «НВП «СРТ» та ТВП ТОВ «Будавтотранс» ЛТД укладено договір про виконання робіт № 1/01-21, за умовами якого Виконавець зобов`язався власними силами та матеріалами виконати ремонтні, технічні та геодезичні (3D) вимірювальні роботи, визначені у специфікаціях, що є невід`ємною частиною договору, а Замовник - прийняти та оплатити такі роботи. 
Умовами пунктів 1.2, 2.1 - 2.3, 3.1, 3.3, 3.5, 3.6, 5.1 та 8.6 договору сторони погодили обсяг, місце, строки виконання робіт, порядок їх приймання, вартість, умови оплати, відповідальність за порушення зобов`язань, а також строк дії договору - до 31.12.2021, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання зобов`язань. 
На виконання договору сторонами було укладено та підписано специфікації:
- від 11.01.2021 № 1 на виконання робіт з 3D вимірювання (збірна воронка БЗУ) загальною вартістю 408 000,00 грн з ПДВ; 
- від 11.10.2021 № 2 на виконання робіт з геодезичного супроводу (3D вимірювання) при поточному ремонті обладнання комплексу ЛПЦ-1700 загальною вартістю 88 800,00 грн з ПДВ; 
- від 29.11.2021 № 3 на виконання робіт з геодезичного супроводу (3D вимірювання) при відновленні корпусів підшипників загальною вартістю 211 676,30 грн з ПДВ. 
За умовами всіх специфікацій термін виконання робіт становив три робочі дні з моменту фактичного початку робіт, оплата - у розмірі 100 % протягом 10 календарних днів з дати підписання акта виконаних робіт, місце виконання робіт - територія Виконавця за адресою: просп. Аношкіна, 181/25, м. Кам`янське, Дніпропетровська обл.
Судами попередніх інстанцій також установлено та підтверджується матеріалами справи, що за результатами виконання робіт сторони без зауважень підписали акти здачі-приймання робіт, а саме: 
- акт від 26.05.2021 № ОУ-0000105 на суму 408 000,00 грн з ПДВ;
- акт від 17.12.2021 № ОУ-0000143 на суму 88 800,00 грн з ПДВ;
- акт від 20.12.2021 № ОУ-0000144 на суму 211 676,30 грн з ПДВ.
Вказані акти містять підписи уповноважених представників сторін, скріплені печатками та застереження про відсутність взаємних претензій. При цьому матеріали справи не містять доказів подання Замовником зауважень або заперечень щодо якості чи обсягу виконаних робіт у порядку, передбаченому договором. 
Разом з тим, судами також встановлено, що ТОВ «НВП «СРТ» вартість наданих і прийнятих робіт не оплатило, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, що свідчить про неналежне виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань та стало підставою для звернення Виконавця до суду з первісним позовом за захистом порушених прав та законних інтересів.
У свою чергу ТОВ «НВП «СРТ» не визнало факту належного виконання підрядником робіт за договором, а відтак вважає, що грошове зобов`язання з оплати робіт у нього не виникло. На думку ТОВ «НВП «СРТ», акти здачі-приймання не підтверджують реального виконання робіт через відсутність необхідної технічної та вимірювальної документації, а також порушення підрядником договірного порядку завершення робіт. У зв`язку з цим ТОВ «НВП «СРТ» заперечувало правомірність заявленої до стягнення позивачем основної суми боргу, штрафних і компенсаційних санкцій та наполягало на відсутності чинних зобов`язань за договором і необхідності їх судового визнання припиненими.
3. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3.1. Рішенням Господарського суду Запорізької області від 15.07.2025 у справі № 908/1562/24 (суддя Давиденко І. В.), залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 18.12.2025 (Парусніков Ю. Б. - головуючий, судді: Верхогляд Т. А., Іванов О. Г.) первісний позов задоволено частково; стягнуто з ТОВ «НВП «СРТ» на користь ТВП ТОВ «Будавтотранс» ЛТД основний борг у розмірі 708 476,30 грн, 57 377,14 грн - 3 % річних, 267 421,99 грн - інфляційні втрати, 14 160,53 грн - штраф, 69 477,62 грн - пені; в іншій частині позову відмовлено; стягнуто з ТОВ «НВП «СРТ» на користь ТВП ТОВ «Будавтотранс» ЛТД судовий збір у розмірі 16 753,70 грн. У задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.
3.2. Судові рішення арґументовано тим, що позивач за первісним позовом виконав обумовлені договором роботи, а відповідач прийняв їх без будь-яких зауважень, що підтверджується підписаними обома сторонами договору актами здачі-приймання робіт: від 26.05.2021 № ОУ-0000105, від 17.12.2021 № ОУ-0000143 та від 20.12.2021 № ОУ-0000144, які визнано належними та допустимими доказами, оскільки вони відповідають вимогам частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 2.3 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку.
Виходячи з умов договору та специфікацій до нього, суд першої інстанції, із висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виснував, що відповідач допустив прострочення оплати за всіма трьома актами здачі-приймання робіт. Загальний розмір основної заборгованості склав 708 476,30 грн, доказів її погашення або невиконання робіт позивачем відповідач не надав, що свідчить про порушення зобов`язання у розумінні положень статті 610 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та відсутність підстав для його припинення відповідно до положень статті 599 ЦК України.
Оцінюючи вимоги про застосування штрафних санкцій та компенсаційних нарахувань, суди попередніх інстанцій керувалися статтями 216, 217, 230, 231 та 232 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статтями 549, 611, 625 ЦК України, а також Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та дійшли висновку, що умовами пункту 5.2 договору передбачено право кредитора на стягнення як пені, так і штрафу, а їх одночасне застосування не суперечить положенням статті 61 Конституції України та узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, викладеною у постановах від 09.02.2018 у справі № 911/2813/17, від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17, від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16, від 25.05.2018 у справі № 922/1720/17.
Перевіривши розрахунки пені, суди застосували обмеження, встановлене частиною шостою статті 232 ГК України, та визначили правильні періоди її нарахування, дійшовши висновку про можливість стягнення пені в межах заявленої суми 69 477,62 грн.
Штраф у розмірі 14 160,53 грн суди визнали обґрунтованим з огляду на прострочення оплати понад 20 календарних днів та відповідність розрахунку умовам договору.
Щодо вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат суди застосували положення частини другої статті 625 ЦК України, статті 612 ЦК України та правові висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладені у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19, у зв`язку з чим уточнили періоди прострочення та визнали обґрунтованими до стягнення 57 377,14 грн - 3 % річних і 267 421,99 грн - інфляційних втрат.
Розглядаючи зустрічний позов про визнання припиненими зобов`язань за договором, суди попередніх інстанцій виходили із положень договору та статей 853, 882 ЦК України встановили, що роботи прийняті замовником без будь-яких зауважень, передбачені договором акти складені належним чином, а доказів невиконання робіт чи наявності обґрунтованих претензій до їх якості не подано. Посилання на відсутність технічної документації суди визнали безпідставними, оскільки договором її надання не передбачено, а технічні завдання погоджувалися з третіми особами.
4. Короткий зміст касаційної скарги і заперечення на неї
4.1. Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Запорізької області від 15.07.2025 та постановою Центрального апеляційного господарського суду від 18.12.2025 у справі № 908/1562/24, відповідач за первісним позовом звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати повністю рішення та постанову, направити справу № 908/1562/24 на новий розгляд до Господарського суду Запорізької області.
4.2. Скаржник наголошує, що наявні підстави касаційного оскарження рішення та постанови, що визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 287, пунктами 1, 3, 4 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
4.3. Так, на обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник наголошує, що у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною виконання роботи сторони не позбавлені можливості доводити виконання роботи іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини виконання роботи, про що вказано у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18.
Крім того, суди попередніх інстанцій не врахували постанову від 06.02.2024 у справі № 921/515/20 в якій Верховний Суд зауважив, що факт реального виконання робіт є первинною ознакою господарської операції, а складення та підписання акта за результатами їх виконання є вторинною (похідною) ознакою від первинної.
4.4. На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, із покликаннями на пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України скаржник вказує, що суд не дослідив зібрані у справі докази. Зокрема, суди не звернули увагу на те, що необхідна деталізація робіт в актах, зазначення в ньому «інформації про точки, площини і напрямки», «вартості кожної одиниці заміру», тощо. В крайньому випадку у спірних актах необхідно вказувати кількість точок промірів і вартість за промір однієї точки, або кількість часу, витраченого на заміри конкретної деталі і вартість одиниці часу замірів. Без означеного залишається невизначеними зміст і головне - обсяг господарських операцій, вказаних у спірних актах. Таким чином, суди дійшли помилкового висновку, що спірні акти містять всі необхідні реквізити первинного документа, хоча із їх змісту не вбачається ані конкретного змісту, ані обсягів спірних господарських операцій.
4.5. На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, із покликаннями на пункт 3 частини третьої статті 310 ГПК України скаржник вказує, що суд необґрунтовано відхилив повторне клопотання відповідача за зустрічним позовом про призначення інженерно-механічної експертизи (ухвала місцевого господарського суду від 13.05.2025). У контексті наведених доводів скаржник вказує, що згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 22.02.2022 у справі № 906/762/20, щоб замовник міг захиститись від претензій виконавця на підставі підписаного ним акта виконаних робіт він зобов`язаний доводити відсутність факту виконання робіт, які підлягають доказуванню за загальним правилом, зокрема, шляхом проведення відповідної експертизи.
4.6. На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, із покликаннями на пункт 4 частини третьої статті 310 ГПК України скаржник вказує, що суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Так, скаржник наголошує, що наявність актів здачі-приймання робіт за відсутності документів з даними про результати 3D вимірювань, не може свідчити про виконання робіт адже в такому випадку відсутній матеріальний носій результатів зазначених в цих актах робіт і неможливо переконатися у їх реальному виконанні, на що суди попередніх інстанцій не звернули уваги.
4.7. У відзиві позивач за первісним позовом просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення та постанову - без змін. 
5. Позиція Верховного Суду 
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
5.2. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, касаційний господарський суд переглядає оскаржувані рішення та постанову в межах доводів та вимог касаційної скарги.
5.3. Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд зазначає про таке.
За змістом пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: 
1) спірні питання виникли у подібних правовідносинах; 
2) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду. 
Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у пунктах 25, 26, 32 постанови від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.
Щодо до того, що вважається правовим висновком Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі № 191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 902/1076/24, від 09.08.2024 у справі № 127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі № 753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.
Підставою для касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
При цьому, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, за цією підставою касаційного оскарження обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
Правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.
Верховний Суд виходить також з того, що досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.
Так, за доводами касаційної скарги, суд апеляційної інстанції не врахував судову практику Верховного Суду, що стосується первинних документів, доказування реальності здійснення господарської операції в разі заперечення проти неї іншої сторони та яким чином досліджуються первинні документи, та факт здійснення господарської операції при наданні первинних документів стороною з явними дефектами, яка викладена у постановах Верховного Суду у подібних правовідносинах, перелік яких наведено у пункті 4.3 цієї постанови.
У справі № 908/1562/24, що переглядається, предметом первісного позову є стягнення з відповідача заборгованості за договором у розмірі 708 476,30 грн, а також: 57 495,14 грн - 3 % річних, 69 477,62 грн - пені, 14 160,53 грн - штрафу та 267 421,99 грн - втрат від інфляції. Предметом зустрічного позову є вимоги про визнання припиненими зобов`язань за договором та відповідними специфікаціями.
Задовольняючи первісні позовні вимоги суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач за первісним позовом виконав обумовлені договором роботи, а відповідач прийняв їх без будь-яких зауважень, що підтверджується підписаними обома сторонами актами здачі-приймання робіт: від 26.05.2021 № ОУ-0000105, від 17.12.2021 № ОУ-0000143 та від 20.12.2021 № ОУ-0000144, які визнано належними та допустимими доказами, оскільки вони відповідають вимогам частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 2.3 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку.
Розглядаючи зустрічний позов, суди попередніх інстанцій виходили із положень договору та статей 853, 882 ЦК України встановили, що роботи прийняті замовником без будь-яких зауважень, передбачені договором акти складені належним чином, а доказів невиконання робіт чи наявності обґрунтованих претензій до їх якості не подано. Посилання на відсутність технічної документації суди визнали безпідставними, оскільки договором її надання не передбачено, а технічні завдання погоджувалися з третіми особами.
У справі № 905/49/15 предметом позову було стягнення заборгованості з оплати одержаного товару на підставі договору поставки товару для виробництва сільськогосподарської продукції та видаткових накладних. Позов обґрунтовано неналежним виконанням умов договору поставки товару в частині оплати одержаного товару.
У наведеній скаржником для порівняння постанові Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, скасовуючи судові рішення та передаючи справу на новий розгляд суд касаційної інстанції виходив із того, що суди не з`ясували чи складались і видавались продавцем покупцю та отримувались покупцем податкові накладні при здійсненні операцій зі спірних поставок товару за договором поставки товару для виробництва сільськогосподарської продукції на підставі наявних в матеріалах справи оспорюваних видаткових накладних; чи відображались у податкових зобов`язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця такі податкові накладні; чи формувався відповідачем, як покупцем, податковий кредит за фактом поставки товару на підставі спірних видаткових накладних, чи подавалися покупцем уточнюючі декларації щодо безпідставного нарахування податкового кредиту продавцем за оспорюваними накладними.
У справі № 914/2267/18 предметом позову було стягнення заборгованості за договором поставки у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань з оплати отриманого товару. Верховний Суд, у постанові від 29.11.2019, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог, звернув увагу на те, що у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.
У справі № 921/515/20 предметом спору було стягнення 3 908 904,29 грн заборгованості за договором субпідряду до договору від 23.01.2019 № 1Е. Позов обґрунтований невиконанням відповідачем зобов`язань з оплати виконаних робіт, що підтверджується актами приймання виконаних будівельних робіт за жовтень 2019 року (форми КБ-2в) та довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за жовтень 2019 року (форма КБ-3)) за договором субпідряду.
Залишаючи без змін рішення Господарського суду Тернопільської області від 14.04.2022 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 17.08.2023 у справі № 921/515/20 про відмову у задоволенні позову, Верховний Суд у постанові від 06.02.2024 виснував, що відмова замовника підписати акти була обґрунтованою, замовник має право відмовитися від прийняття робіт та їх оплати, оскільки субпідрядник не довів, що такі роботи замовлялися замовником відповідно до договору та затвердженої ним проектно-кошторисної документації.
Особливістю спору у справі № 921/515/20 є те, що відповідно до встановлених судами обставин, предметом спору є роботи, які не були передбачені умовами договору, ці роботи не відносяться до робіт з експлуатаційного утримання, а є роботами з капітального ремонту. Отже, предметом доказування у справі № 921/515/20 були не лише обставини реального (фактичного) виконання робіт за договором, на чому наполягав скаржник, а й те, що роботи були виконані відповідно до проектної документації, що визначає обсяг і зміст робіт та інші вимоги, які ставляться до робіт та до кошторису, що визначає ціну робіт.
Верховний Суд зазначає, що у зазначених скаржником постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18 міститься правовий висновок або посилання на правовий висновок, згідно з яким у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товар.
У постанові Верховного Суду від 17.08.2023 у справі № 921/515/20 міститься правовий висновок, згідно з яким при вирішенні спорів щодо належного та своєчасного виконання договорів стосовно надання послуг/виконання робіт, як зі сторони замовника, так і виконавця (підрядника), суди повинні надавати оцінку вжитим сторонами діям на його виконання у їх сукупності з огляду саме на умови кожного договору (договорів) у конкретній справі, проте передбачена відповідним договором умова щодо оплати за надані послуги (виконані роботи) з прив`язкою до підписання відповідних актів приймання не може бути єдиною підставою, яка звільняє замовника від обов`язку здійснити таку оплату, адже основною первинною ознакою будь-якої господарської операції, як то надання послуг чи виконання робіт, є її реальність. Наявність належним чином оформлених первинних документів (підписаних уповноваженими представниками обох сторін) є вторинною, похідною ознакою.
Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, судами попередніх інстанцій зроблені відповідні висновки на підставі встановлених ними фактичних обставин у цій конкретній справі, виходячи зі змісту позовних вимог та наданих сторонами доказів у справі та доводів, а також умов конкретного договору на підставі якого виникли спірні правовідносини. Суди попередніх інстанцій при вирішенні цього спору, дослідили та оцінили предмети первісного та зустрічного позовів, окреслені у позовах підстави позову, надані та зібрані у справі докази, які в ній наявні, а також умови договору, за правилами статті 86 ГПК України, з урахуванням статей 73- 79 ГПК України, і дійшли висновку про доведеність позивачем за первісним позовом належними та допустимими доказами виконання ним умов договору та недоведеність відповідачем за зустрічним позовом підстав для визнання припиненими зобов`язань за договором та відповідними специфікаціями.
Верховний Суд зазначає, що зі змісту оскаржуваних судових рішень не вбачається, що надані докази суди не дослідили, не оцінили та не встановили на їх підставі обставини справи щодо наявності/відсутності підстав для задоволення первісного позову. Висновки судів попередніх інстанцій про задоволення первісного позову та про відмову у задоволенні зустрічного позову у цій конкретній справі зроблені на підставі встановлених судами обставин та оцінки зібраних доказів. 
Окрім того, з огляду на сукупність встановлених судами обставин у цій справі та зміст правових висновків викладених у наведених скаржником постановах Верховного Суду, аргументи скаржника щодо неврахування судами правових висновків викладених у вказаних постановах Верховного Суду, в контексті цієї справи, фактично зводяться до намагання здійснити переоцінку доказів та прохання надати нову оцінку доказам у справі, що в силу вимог статті 300 ГПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, адже суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд вважає необґрунтованими доводи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду (див. пункт 4.3 цієї постанови), оскільки, по-перше, висновки, викладені судами попередніх інстанцій у справі, що розглядається, жодним чином їм не суперечать, а, по-друге, в наведених скаржником справах, суди встановили різні умови договорів та фактичні обставини та прийняли відповідні рішення, що не свідчить про різне застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, та не свідчить про подібність правовідносин. Верховний Суд звертається до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 26.08.2025 у справі № 916/4734/24, згідно з якою неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування певної норми права може бути підставою для перегляду судових рішень відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України не в будь-якому випадку, а тоді, коли саме неврахування такого правового висновку щодо застосування конкретної норми права призвело до помилкового висновку, що прямо або опосередковано впливає на ухвалене рішення по суті.
Відтак, проаналізувавши зміст наведених вище постанов Верховного Суду за критеріями подібності, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, в тому числі через призму наявності/відсутності підстав вважати, що має місце неврахування висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах не так (у інший спосіб), колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги не зводяться до неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду, означених у пункті 4.3 цієї постанови, у подібних правовідносинах, і не свідчать про подібність правовідносин, а зводяться до намагання здійснити переоцінку доказів та прохання надати нову оцінку доказам у справі, що свідчить про неподібність цих справ зі справою, що переглядається з точки зору предмету, підстав спору, об`єктів правового регулювання спірних правовідносин, умов договору та застосування правових норм, фактично-доказової бази, юридично-значущих фактів та обставин справи, встановлених судами, і тому застосування норм матеріального права за неподібності правовідносин у цих справах не може бути аналогічним, а вказані для порівняння судові рішення Верховного Суду - релевантними до обставин цієї справи.
Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Колегія суддів, також виходить з того, що за правовою позицією Великої Палати Верховного Суду висновки щодо застосування норм права суд формулює, виходячи з конкретних обставин справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 68), від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22, пункт 149), від 04.07.2023 у справі № 373/626/17 (провадження № 14-201цс21, пункт 51)).
Касаційна інстанція відхиляє посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм права, викладених у зазначених скаржником постановах Верховного Суду за відсутності подібності правовідносин.
Верховний Суд звертає увагу скаржника, що недостатньо лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
Отже, Верховний Суд встановив, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду (пункт 4.3 цієї постанови) та, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 908/1562/24.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 908/1562/24 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.
5.4. Колегія суддів також відхиляє посилання скаржника на неналежне дослідження судами зібраних у справі доказів (пункт 4.4 цієї постанови), оскільки відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1- 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
Таким чином, за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1- 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
Проте скаржник у своїй касаційній скарзі належним чином не обґрунтував наявності хоча би однієї із підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1- 3 частини другої статті 287 ГПК України. Як уже зазначалося, підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (на яку посилався скаржник), не знайшла підтвердження.
За таких обставин колегія суддів не бере до уваги доводи скаржника про неповне дослідження судами зібраних у справі доказів за умови відсутності підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1- 3 частини другої статті 287 ГПК України.
5.5. Доводи скаржника щодо необґрунтованої відмови у задоволенні повторного клопотання відповідача за зустрічним позовом про призначення інженерно-механічної експертизи (ухвала місцевого господарського суду від 13.05.2025) (пункт 4.5 цієї постанови) колегією суддів також відхиляються з огляду на те, що фактично доводи скаржника у цій частині зводяться до незгоди з мотивами, з яких суди відмовили у задоволенні клопотання про призначення експертизи.
Проте колегія суддів звертає увагу на те, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для з`ясування та встановлення фактичних обставин, що мають значення для справи (фактичних даних, що входять до предмета доказування), без яких встановити відповідні обставини неможливо, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування, наявні у справі докази є взаємно суперечливими.
При цьому неприпустимо ставити перед судовими експертами питання, вирішення яких не спрямовано на встановлення даних, що входять до предмета доказування у справі.
Крім того, призначення експертизи є правом, а не обов`язком суду. Разом з тим питання призначення експертизи вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням предмета, підстав позову та обставин справи. 
Аналогічні висновки Верховного Суду містяться у постановах від 16.12.2020 у справі № 916/2740/19, від 06.03.2022 у справі № 924/898/21, від 02.11.2022 у справі № 915/442/21.
Відмовляючи у задоволенні клопотання про призначення інженерно-механічної експерти, суди попередніх інстанцій вказали, що у межах цієї справи вирішується питання належного виконання умов договору, зокрема, надання послуги геодезичного супроводу. Сторони вільно погодили обсяг і умови виконання робіт. Відтак, з`ясування технічного стану валу на момент укладення чи підписання акта це не технічне, а договірне (правове) питання, яке має вирішувати суд, а не експерт. Предмет експертизи фактично зводиться до оцінки змісту договору, що належить до правової площини, а не до сфери технічних спеціальних знань. Така оцінка виходить за межі предмета експертизи, що суперечить положенням статті 98 ГПК України, яка прямо забороняє експертам надавати висновки з питань права.
Питання, винесені на експертизу, стосуються об`єкта договору, який був добровільно погоджений сторонами при його укладенні. Визначення предмету договору та можливості надання послуги не потребує технічного дослідження, оскільки сторони вже визнали цей об`єкт належним і придатним до вимірювання на момент укладення угоди.
Отже, дослідивши та проаналізувавши документи, наявні у матеріалах справи, суди попередніх інстанцій вказали на відсутність потреби у проведенні інженерно-механічної експертизи.
Таким чином, суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача про призначення інженерно-механічної експертизи у цій справі, у повному обсязі навели мотиви й обґрунтування такої відмови.
Верховний Суд зауважує, що сама по собі незгода скаржника з відмовою суду в призначенні експертизи не може бути підставою для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права (схожі висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.12.2023 у справі № 910/3600/22, від 10.01.2024 у справі № 921/39/23, від 06.02.2024 у справі № 910/12661/22).
За таких обставин відсутні підстави вважати такими, що порушують норми процесуального права, дії суду першої інстанції, який не задовольнив клопотання відповідача про призначення інженерно-механічної експертизи.
5.6. Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 310 ГПК України, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Частинами першою та другою статті 77 ГПК України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно, тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 913/502/19, від 27.12.2022 у справі № 910/21725/21.
Матеріалами справи та змістом оскаржуваного судового рішення підтверджується належне дослідження судами попередніх інстанцій доказів у справі, надання їм оцінки, а доводи касаційної скарги про встановлення судом апеляційної інстанції обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів - актів здачі-приймання робіт, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки скаржником взагалі не зазначено наявності передбачених чинним законодавством обставин, які б зумовлювали визнання зазначених актів недопустимим доказом.
Наведені у касаційній скарзі доводи (пункт 4.6 цієї постанови) в цій частині фактично зводяться до незгоди скаржників з висновками суду апеляційної інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, а також до переоцінки наявних у матеріалах справи доказів, що виходить за межі повноважень касаційного суду, визначених статтею 300 ГПК України .
Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України є необґрунтованою, що виключає скасування оскаржуваних рішення та постанови з цієї підстави.
6. Висновки Верховного Суду
6.1. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
6.2. За вказаних обставин касаційне провадження, відкрите відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.
6.3. Згідно з частиною першою статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
6.4. Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про закриття касаційного провадження за виключним випадком, передбаченим пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, а в іншій частині касаційного провадження за виключним випадком, передбаченим пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, про відсутність підстав для скасування судових рішень за мотивів, викладених скаржником у касаційній скарзі, оскільки доводи скаржника про порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не підтвердилися. 
7. Розподіл судових витрат
7.1. З огляду на висновок Верховного Суду про залишення касаційної скарги без задоволення судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317, 332 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «СРТ» на рішення Господарського суду Запорізької області від 15.07.2025 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.12.2025 у справі № 908/1562/24, відкрите за виключним випадком, передбаченим пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
В іншій частині касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 15.07.2025 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.12.2025 у справі № 908/1562/24 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді Є. В. Краснов 

С. К. Могил