ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 березня 2026 року   Справа № 903/869/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Маціщук А.В. ,  суддя Філіпова Т.Л. 
секретар судового засідання Першко А.А.
за участю представників сторін:
від позивача - Мазан О.І.
від відповідача - не з`явився 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Волинської області від 19 грудня 2025 року у справі №903/869/25 (повний текст складено 23 грудня 2025 року, суддя Бідюк С.В.)
за позовом Військової частини НОМЕР_1 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньбудтех"
про стягнення 1 734 956,26 грн

ВСТАНОВИВ:
Військова частина НОМЕР_1 звернулась до Господарського суду Волинської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньбудтех" про стягнення 1734956,26 грн, з яких 1209005,26 грн пеня та 525951,00 грн штраф.
Рішенням Господарського суду Волинської області від 19 грудня 2025 року у справі №903/869/25 частково задоволено позов Військової частини НОМЕР_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньбудтех" про стягнення 1 734 956,26 грн.
Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньбудтех" (вул. Грушевського, буд. 100, м. Ковель, Волинська обл., код ЄДРПОУ 43105538) на користь Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) 702391,41 грн пені та 8428,70 грн витрат по сплаті судового збору, а всього: 710820,11 грн (сімсот десять тисяч вісімсот двадцять грн 11 коп).
У позові на суму 1 032 564,85 грн відмовлено.
Місцевий господарський суд дійшов висновку, що між сторонами існували договірні правовідносини підряду, відповідач порушив встановлені договором строки виконання робіт, у зв`язку з чим позивач правомірно застосував до нього відповідальність у вигляді пені, передбаченої умовами договору; водночас суд визнав обґрунтованим нарахування пені лише за прострочення виконання робіт у цілому та у межах періоду до розірвання договору, у зв`язку з чим частково задовольнив вимоги про її стягнення, зменшивши розмір заявленої суми, а у задоволенні вимог про стягнення пені, нарахованої на окремі етапи робіт, та 7% штрафу відмовив як безпідставних з огляду на невідповідність умовам договору і законодавчим обмеженням, а також відсутність прострочення понад 30 днів.
Не погодившись з ухваленим рішенням, Військова частина НОМЕР_1 звернулась до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 19 грудня 2025 року у справі №903/869/25 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені на суму 1 032 564,85 грн. та в частині відмови в стягненні повної суми сплаченого судового збору за подання позовної заяви та ухвалити нове рішення в цій частині, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, скаржник зазначає, що рішення місцевого господарського суду є незаконним у частині відмови у задоволенні позовних вимог на суму 1032564,85 грн, оскільки суд неповно з`ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до безпідставного зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій.
Апелянт наголошує, що відповідач допустив порушення строків виконання робіт за договором підряду, що підтверджується відсутністю виконаних робіт у повному обсязі станом на кінцеву дату (20 червня 2025 року), а також підписанням актів виконаних робіт уже після спливу встановлених строків, що свідчить про наявність прострочення виконання зобов`язань. 
Скаржник вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні частини пені, зокрема 78 043,49 грн, нарахованої за день розірвання договору, оскільки цей день входить до строку дії договору, а відтак нарахування штрафних санкцій за нього є правомірним. 
Окремо апелянт зазначає, що суд помилково відмовив у стягненні пені та штрафу, нарахованих відповідно до частини 2 статті 231 Господарського кодексу України та статті 121-1 Бюджетного кодексу України за порушення строків виконання окремих етапів робіт, оскільки зазначені норми прямо передбачають можливість застосування таких санкцій у державних контрактах, а їх застосування не виключається умовами договору.
Апелянт також не погоджується з висновком суду про неможливість застосування 7% штрафу, зазначаючи, що відповідні обмеження, встановлені спеціальним законом, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки договір укладено після набрання ним чинності; крім того, прострочення виконання окремих етапів робіт перевищувало 30 днів, що є підставою для нарахування штрафу.
Крім цього, скаржник вказує, що суд безпідставно виходив із того, що відповідальність може наставати лише за прострочення виконання робіт у цілому, тоді як, на його думку, штрафні санкції можуть застосовуватись і за порушення строків виконання окремих етапів робіт, що підтверджується судовою практикою Верховного Суду. 
Також апелянт підкреслює, що відповідач, укладаючи договір, діяв на власний ризик, усвідомлював умови воєнного стану та особливого періоду, а тому повинен був належно планувати виконання своїх зобов`язань; при цьому належні докази наявності форс-мажорних обставин (зокрема сертифікат ТПП) відсутні, що виключає звільнення від відповідальності.
Окремо апелянт акцентує, що порушення строків виконання державного контракту має негативний вплив на обороноздатність держави, а відтак застосування штрафних санкцій у повному обсязі відповідає публічним інтересам та практиці Верховного Суду у спорах, пов`язаних із виконанням оборонних контрактів. 
З урахуванням викладеного, скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, включно зі стягненням усієї суми пені та штрафу.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16 січня 2026 року у справі №903/869/25 залишено без руху апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Волинської області від 19 грудня 2025 року у справі №903/869/25. Запропоновано скаржнику усунути протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки, шляхом подання заяви про усунення недоліків апеляційної скарги до якої долучити докази сплати судового збору у розмірі 18 586,17 грн.
20 січня 2026 року від апелянта надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано докази сплати судового збору у розмірі 18586,17 грн.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26 січня 2026 року у справі №903/869/25 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 28 січня 2026 року) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Волинської області від 19 грудня 2025 року у справі №903/869/25 та призначено розгляд апеляційної скарги на "18" березня 2026 р. об 10:20 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59, у залі судових засідань №2.
12 січня 2026 року через систему "Електронний суд" ЄСІТС від представника Військової частини НОМЕР_1 - Мазана Олега Івановича надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27 січня 2026 року у справі №903/869/25 задоволено заяву Військової частини НОМЕР_1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 березня 2026 року, у зв`язку із перебуванням на підвищенні кваліфікації судді-члена колегії Василишина А.Р. внесено зміни до складу колегії суддів та визначено наступний склад суду: головуюча суддя Бучинська Г.Б., суддя Маціщук А.В., суддя Філіпова Т.Л.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17 березня 2026 року у справі №903/869/25 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Волинської області від 19 грудня 2025 року у справі №903/869/25 прийнято до свого провадження у новому складі суду.
В судовому засіданні 18 березня 2026 року представник позивача повністю підтримав вимоги і доводи викладені в апеляційній скарзі.
Відповідач своїм правом, передбаченим статтею 263 ГПК України, не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не надав. В судовому засіданні представник ТОВ "Волиньбудтех" проти апеляційної скарги заперечив, вважає рішення місцевого господарського суду законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18 березня 2026 року у справі №903/869/25 відкладено ухвалення та проголошення судового рішення у справі на "25" березня 2026 р. об 14:00 год.
В судове засідання 25 березня 2026 року на проголошення судового рішення представник відповідача не з`явився, про дат, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.
Колегія суддів, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.
При цьому колегія суддів виходила з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 09 травня 2025 року між Військовою частиною НОМЕР_1 (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Волиньбудтех" (підрядник) укладено Державний контракт (Договір підряду) на будівництво фортифікаційних споруд №162/4D (далі - договір).
Згідно умов договору в порядку, строки та на умовах, визначених цим договором, замовник доручає, а підрядник зобов`язується на свій ризик, власними силами виконати роботи з будівництва об`єкту: "Нове будівництво лінії невибухових інженерних загороджень №3.3 в Харківській області" (об`єкт), а замовник зобов`язується прийняти виконані на умовах договору роботи та оплатити їх вартість. Код ДК 021:2015: 45220000-5 – Інженерні та будівельні роботи (пункт 1.1).
Вартість робіт по договору визначена за договірною ціною (Додаток №1) і складає 78043490,40 грн, в тому числі ПДВ 13007248,40 грн та є складовою частиною вартості робіт по об`єкту в межах зведеного кошторисного розрахунку вартості будівництва Об`єкту (пункт 2.1).
Згідно пунктів 3.1, 3.2 договору строки виконання робіт за цим договором визначені Календарним графіком виконання робіт (Додаток 4) та встановлюються до "20" червня 2025 року включно. Підрядник розпочинає виконання робіт згідно з Календарним графіком виконання робіт, але не пізніше 5 календарних днів після підписання договору підряду.
Відповідно до пункту 4.1.1 договору Замовник має право, зокрема відповідно до статей 235, 236, 237 Господарського кодексу України, у разі порушення підрядником господарських зобов`язань за договором застосувати в односторонньому порядку оперативно-господарські санкції - заходи оперативного виливу з метою припинення або попередження повторення порушень, а саме: достроково розірвати договір в односторонньому порядку, письмово повідомивши підрядника (цінний лист із описом вкладення), у разі настання однієї з таких обставин: а) підрядник не розпочав будівництво (реконструкцію) об`єкта протягом 10-ти календарних днів з дати підписання договору підряду. У такому випадку підтвердженням прострочення є Акт огляду будівельного майданчика, складений уповноваженими представниками замовника разом із представниками підрядника; б) підрядник більше ніж на 5 днів порушив строк виконання основних робіт, визначених у Графіку виконання робіт, що підтверджується Актом огляду будівельного майданчика, складеним уповноваженими представниками замовника разом із представниками підрядника; в) підрядник порушив будівельні норми/правила або стандарти чи вимоги проєктно-кошторисної документації під час будівництва об`єкта та не усунув їх протягом узгоджених замовником та підрядником строків. Днем виявлення порушень вважається дата складання представниками замовника Акта виявлених порушень, який складається разом із представниками підрядника; г) систематичне порушення підрядником умов даного договору. Договір вважається розірваним через 5 календарних днів з дати отримання підрядником письмового повідомлення про розірвання договору в односторонньому порядку, який направляється замовником на адресу підрядника.
Підрядник зобов`язаний, зокрема виконувати, з використанням власних ресурсів та у встановлені строки, всі роботи, обумовлені Договором у відповідності із затвердженою проєктно-кошторисною документацією, технічними вимогами, будівельними нормами і правилами та забезпечити завершення робіт і передачу Об`єкта за актом у визначений Договором строк (пункт 3.1 Договору); своєчасно забезпечувати Об`єкт будівельними матеріалами, дотримуючись календарного графіка виконання робіт. Усі матеріали, що застосовуються при виконанні робіт, повинні бути сертифікованими і відповідати діючим нормативним вимогам (підпункти 4.4.2 та 4.4.5 договору). 
Згідно пункту 10.1 договору приймання та передача виконаних робіт здійснюється сторонами поступово у міру завершення виконання видів робіт, їх частин, окремих конструктивних елементів тощо, шляхом підписання сторонами акта приймання виконаних будівельних робіт за формою №КБ-2 та Довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за формою №КБ-3.
За невиконання або неналежне виконання зобов`язань за даним договором, сторони несуть відповідальність передбачену цим договором та чинним законодавством України. Підрядник несе відповідальність за якість і строки виконання робіт по об`єкту, якщо не доведе, що ці порушення сталися не з його вини (пункти 13.1, 13.2 договору). 
Пунктом 13.3 договору передбачено, що за порушення терміну початку виконання робіт, підрядник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% договірної ціни за кожний день не розпочатої роботи.
Згідно пункту 13.6 договору за порушення строків завершення будівництва по договору, підрядник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% договірної ціни, за кожний день такого прострочення, а за прострочення понад 30 днів з підрядника додатково стягується штраф в розмірі 7% вказаної вартості. 
Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до завершення воєнного стану, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64 "Про введення воєнного стану в Україні" (зі змінами), але не пізніше ніж до 31 грудня 2025 року. У частині оплати – до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором (пункт 17.2 договору).
Договір може бути розірваний замовником у випадках, зокрема порушення строків виконання робіт. При цьому про розірвання договору замовник письмово повідомляє виконавця. В такому випадку договір вважається розірваним на третій календарний день з дати відправлення письмового повідомлення виконавцю (пункт 18.4 договору).
З матеріалів справи вбачається, що невід`ємною частиною договору є:
- додаток № 1 - Договірна ціна;
- додаток № 2 – Підсумкова відомість ресурсів;
- додаток № 3 - Зобов`язання;
- додаток № 4 - Календарний графік виконання робіт.
Календарним планом виконання робіт (додаток 4 до договору) сторони узгодили графік і строки виконання робіт підрядником, кінцевою датою завершення робіт визначено 20 червня 2025 року, зокрема:
- влаштування першого рубежу загороджень (МПП+Єгоза) з 03 травня 2025 року по 16 травня 2025 року;
- влаштування другого рубежу загороджень (ПТР+Єгоза) з 03 травня 2025 року по 23 травня 2025 року;
- влаштування третього рубежу загороджень (Піраміди+Трос+Єгоза) з 03 травня 2025 року по 20 червня 2025 року;
- влаштування четвертого рубежу загороджень (ПТР+Єгоза) з 03 травня 2025 року по 31 травня 2025 року;
- влаштування п`ятого рубежу загороджень (ПТР+Єгоза) з 10 травня 2025 року по 14 червня 2025 року;
- влаштування шостого рубежу загороджень (МППх2) з 24 травня 2025 року по 20 травня 2025 року.
На виконання умов договору, в межах визначеного пунктом 3.2 договору строку, сторонами підписано Акт приймання-передачі будівельного майданчику від 03 травня 2025 року, згідно якого замовником передано, а підрядником прийнято об`єкт будівництва.
Між сторонами підписано Довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати форми № КБ-3 та Акти приймання виконаних будівельних робіт форми №КБ-2в від 12 червня 2025 року, 19 червня 2025 року та 24 червня 2025 року на загальну суму 59 060 222,51 грн.
Вказані роботи оплачені позивачем повністю на загальну суму 59 060 222,51 грн., що підтверджується платіжними інструкціями №110 від 15 травня 2025 року, №489 від 18 червня 2025 року, №533 від 25 червня 2025 року та №694 від 01 липня 2025 року.
Військовою частиною НОМЕР_3 направлено відповідачу повідомлення від 23 червня 2025 року №5/535 про розірвання Державного контракту (Договір підряду) на будівництво фортифікаційних споруд №162/4D від 09 травня 2025 року, у зв`язку з порушенням відповідачем строків виконання робіт.
Повідомлення отримане відповідачем 25 червня 2025 року, що підтверджується відповідною відміткою відповідача на самому повідомленні.
Військовою частиною НОМЕР_3 на адресу ТОВ "Волиньбудтех" направлено претензію від 03 липня 2025 року №34/250 про сплату штрафних санкцій на суму 1734956,26 грн, яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення.
Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором підряду, який підпадає під правове регулювання норм глави 61 розділу ІІІ Книги п`ятої Цивільного кодексу України.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
Відповідно до статті 846 Цивільного кодексу України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.
Відповідно до частини 1 статті 853 Цивільного кодексу України замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.
Згідно з частиною 4 статті 882 Цивільного кодексу України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.
Між сторонами підписано Довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати форми №КБ-3 та Акти приймання виконаних будівельних робіт форми №КБ-2в від 12 червня 2025 року, 19 червня 2025 року та 24 червня 2025 року на загальну суму 59 060 222,51 грн /а.с. 30-41/.
Вказані роботи оплачені позивачем повністю на загальну суму 59 060 222,51 грн., що підтверджується платіжними інструкціями №110 від 15 травня 2025 року, №489 від 18 червня 2025 року, №533 від 25 червня 2025 року та №694 від 01 липня 2025 року /а.с. 42-45/.
Військовою частиною НОМЕР_1 направлено ТОВ "Волиньбудтех" повідомлення від 23 червня 2025 року №5/535 про розірвання Державного контракту (Договір підряду) на будівництво фортифікаційних споруд №162/4D від 09 травня 2025 року, у зв`язку з порушенням відповідачем строків виконання робіт.
Повідомлення отримане відповідачем 25 червня 2025 року, що підтверджується відповідною відміткою відповідача на самому повідомленні.
Крім того позивачем на адресу відповідача направлено претензію від 03 липня 2025 року №34/250 про сплату штрафних санкцій на суму 1 734 956,26 грн, яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення.
Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з нормами статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Крім того, згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно із частинами першою, другою статті 615 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Відповідно до частини третьої статті 653 Цивільного кодексу України у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни, то договірні санкції підлягають нарахуванню за весь період прострочення до дати розірвання договору. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.
Згідно із частиною четвертою статті 631 Цивільного кодексу України закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.
Отже, розірвання договору за згодою сторін або за рішенням суду, у тому числі у разі розірвання договору в односторонньому порядку з підстав, передбачених частинами другою-четвертою статті 849 Цивільного кодексу України, не звільняє сторону від відповідальності за порушення договору, що мало місце під час дії договору, що означає, що договірні санкції підлягають нарахуванню за весь період прострочення зобов`язання та до дати розірвання договору.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2025 року у справі №904/3385/24.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Згідно статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
При цьому щодо порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, передбаченою статтею 627 Цивільного кодексу України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, передбачених договором штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України).
Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, позивач оскаржує рішення Господарського суду Волинської області в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафних санкцій (пені та штрафу), нарахованих за порушення відповідачем строків виконання робіт за договором підряду, та просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині і ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Отже, рішення Господарського суду, з урахуванням вимог статті 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядається судом апеляційної інстанції лише в оскаржуваній частині, а саме в частині відмови у стягненні частини заявлених до стягнення штрафних санкцій, включаючи пеню, нараховану за прострочення виконання робіт, та штраф у розмірі 7%, застосування якого суд першої інстанції визнав безпідставним.
Тобто, предметом апеляційного оскарження є частина позовних вимог, у задоволенні яких судом першої інстанції відмовлено на суму 1 032 564,85 грн, а саме:
- 428 570,36 грн пені, нарахованої на підставі статті 231 Господарського кодексу України та статті 121-1 Бюджетного кодексу України, розрахованої за кожен окремий вид (етап) робіт, виконання яких прострочено; 
- 525 951,00 грн штрафу (7%), нарахованого відповідно до статті 231 Господарського кодексу України за прострочення виконання окремих видів (етапів) робіт понад 30 днів; 
- 78 043,49 грн пені, як частини пені, нарахованої відповідно до пункту 13.6 договору (із заявлених 780 434,90 грн), у стягненні якої судом відмовлено.

Щодо відмови у стягненні 78 043,49 грн пені, нарахованої відповідно до пункту 13.6 договору, колегія суддів зазначає наступне.
З умов договору підряду вбачається, що відповідно до пункту 13.6 договору за порушення строків завершення будівництва підрядник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% договірної ціни за кожен день прострочення.
Як встановлено судами, кінцевим строком виконання робіт є 20 червня 2025 року, а тому нарахування пені позивачем з 21 червня 2025 року є правомірним. Водночас матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що договір підряду було розірвано в односторонньому порядку з 30 червня 2025 року.
З огляду на це суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що нарахування договірних санкцій можливе лише в межах строку дії договору, тобто до моменту припинення зобов`язань сторін. Відтак останнім днем нарахування пені є 29 червня 2025 року включно, у зв`язку з чим підлягає стягненню 702 391,41 грн пені, тоді як у частині 78 043,49 грн, нарахованих за 30 червня 2025 року, правомірно відмовлено.
Доводи апелянта про те, що день розірвання договору, а саме 30 червня 2025 року має включатися до періоду нарахування пені, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
За своєю правовою природою пеня є наслідком порушення зобов`язання та способом відповідальності за прострочення його виконання. Водночас після припинення договору зобов`язання сторін на майбутнє припиняються, а отже відсутня правова підстава для подальшого нарахування договірної неустойки.
Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після настання відповідної події.
Отже, з урахуванням того, що договір розірвано 30 червня 2025 року, саме ця дата є моментом припинення зобов`язання, а відтак не входить до періоду прострочення. Останнім днем, за який могло бути нараховано пеню, є 29 червня 2025 року.
Оскільки з 30 червня 2025 року договір припинив свою дію, саме на цю дату зобов`язання відповідача щодо виконання робіт уже не існувало, а відтак відсутній і факт прострочення як триваючого правопорушення у цей день. Нарахування пені за 30 червня 2025 року фактично означало б застосування відповідальності за відсутності самого зобов`язання, що суперечить правовій природі неустойки.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про визначення останнім днем нарахування пені 29 червня 2025 року є правильним та відповідає нормам матеріального права, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та не спростовують законності оскаржуваного рішення.

Щодо відмови у стягненні 428570,36 грн пені нарахованої на підставі статті 231 Господарського кодексу України, статті 121-1 Бюджетного кодексу України, розрахованої на кожен окремий вид робіт, який не виконаний у передбачений договором строк, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 121-1 Бюджетного кодексу України та частини 2 статті 231 Господарського кодексу України у разі порушення строків виконання зобов`язання за державним контрактом (договором) стягується пеня у розмірі 0,1% вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання, за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково застосовується штраф у розмірі 7% такої вартості, якщо інше не передбачено законом чи договором.
Разом з тим застосування зазначених санкцій можливе лише за наявності порушення конкретного зобов`язання, яке за своїм змістом є самостійним обов`язком сторони у межах відповідних договірних правовідносин.
Згідно зі статтями 837, 846 Цивільного кодексу України за договором підряду підрядник зобов`язаний виконати роботу та передати її результат замовникові у встановлений строк, що свідчить про єдність предмета зобов`язання – досягнення визначеного договором результату робіт.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, укладений між сторонами договір підряду передбачає виконання підрядником комплексу будівельних робіт із подальшою передачею завершеного об`єкта, при цьому визначені календарним графіком окремі види (етапи) робіт мають проміжний, технологічний характер та не утворюють самостійних зобов`язань у розумінні статей 509, 526 Цивільного кодексу України.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що застосування штрафних санкцій, передбачених частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України, можливе лише у разі порушення основного зобов`язання за договором, яке становить його предмет, тоді як порушення строків виконання окремих проміжних етапів робіт саме по собі не є підставою для застосування таких санкцій (зокрема, постанови Верховного Суду від 15 травня 2025 року у справі №910/8552/23, від 18 лютого 2025 року у справі №910/3385/24).
У постанові від 15 травня 2025 року у справі №910/8552/23 Верховний Суд виснував, що навіть якщо сторони передбачили неустойку (пеню) за порушення строків виконання одного із договірних зобов`язань, то це не виключає застосування санкцій, передбачених частиною 2 статті 231 Господарського кодексу, у разі порушення контрагентом строків виконання інших зобов`язань. Втім, це мають бути саме основні зобов`язання, тобто такі, що становлять предмет господарського договору (контракту). Санкції, передбачені частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України, не можуть бути застосовані до проміжних, не основних зобов`язань сторони. У цій справі зобов`язання з постачання обладнання було проміжним, таке обладнання не могло бути використане замовником до завершення виконавцем робіт, які становили предмет контракту. Тоді як самі роботи (предмет контракту) були виконані вчасно, як встановили суди.
Судами також враховується правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 18 лютого 2025 року у справі №910/3385/24, у якій вказано що оскільки як для договору підряду, так і для окремих видів договорів підряду (зокрема, будівельного), спільним є основний предмет договору, а саме результат виконаних підрядником робіт, що свідчить про подібність правовідносин у вказаних справах зі справою, що розглядається. Відтак релевантними є висновки Верховного Суду, викладені у вказаних вище постановах, що відповідальність підрядника за умовами укладеного між сторонами договору у виді штрафних санкцій (пені, штрафу) настає у разі прострочення відповідачем виконання підрядних робіт у цілому, а не за прострочення у виконанні окремих етапів робіт у межах основного зобов`язання.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідальність підрядника у вигляді штрафних санкцій у даному випадку може наставати виключно за прострочення виконання робіт у цілому, тобто за невиконання або несвоєчасне виконання основного обов`язку зі здачі результату робіт, а не за порушення строків виконання окремих видів робіт, які є складовими процесу виконання такого зобов`язання.
Отже, нарахування позивачем пені на підставі частини 2 статті 231 Господарського кодексу України на вартість окремих видів робіт, виконання яких передбачено календарним графіком, є безпідставним, оскільки такі роботи не становлять самостійного предмета зобов`язання за договором підряду.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у частині стягнення 428570,36 грн штрафу, а доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують та ґрунтуються на неправильному розумінні правової природи зобов`язань за договором підряду та умов застосування штрафних санкцій.
Крім того, місцевим судом правильно враховано, що самим договором (пунктом 13.6 договору) передбачена відповідальність за порушення строків завершення будівництва, а не його окремих етапів.
Додатково колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи вбачається підписання сторонами актів приймання виконаних будівельних робіт за формою КБ-2в та відповідних довідок за формою КБ-3 від 12 червня 2025 року, 19 червня 2025 року та 24 червня 2025 року на загальну суму 59 060 222,51 грн, які підтверджують факт поетапного приймання виконаних робіт у межах єдиного об`єкта будівництва.
Разом з тим зазначені акти містять узагальнені відомості про обсяг та вартість виконаних робіт і не дають можливості ідентифікувати кожен окремий вид (етап) робіт як самостійний об`єкт зобов`язання із визначенням моменту його завершення та, відповідно, початку перебігу прострочення.
При цьому визначення обсягу, меж та завершеності окремих технологічних етапів будівельних робіт потребує спеціальних знань у сфері будівництва, якими суд не наділений, а відповідні докази, які б дозволяли однозначно відокремити такі етапи як самостійні завершені частини робіт, у матеріалах справи відсутні.
Водночас, враховуючи умови договору, сторони мали можливість у разі необхідності передбачити окремий порядок приймання та здачі завершених етапів робіт як самостійних частин зобов`язання із відповідним документальним оформленням (зокрема, складанням окремих актів щодо завершення кожного етапу як закінченого результату робіт), однак такого порядку договором не встановлено та фактично сторонами не застосовано.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових та фактичних підстав для виокремлення окремих етапів робіт як самостійних об`єктів відповідальності, що, у свою чергу, виключає можливість нарахування штрафних санкцій на підставі частини 2 статті 231 Господарського кодексу України щодо кожного такого етапу.

Щодо відмови у стягненні нарахованого на підставі частини 2 статті 231 Господарського кодексу України штрафу в розмірі 7%, що становить 525 951 грн, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до пункту 4 статті 17 Закону України "Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб" положення абзацу третього частини другої статті 231 Господарського кодексу України в частині стягнення штрафу в розмірі 7 відсотків вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання зобов`язання, не застосовується до виконавців державних контрактів (договорів) з оборонних закупівель, які виконуються у період дії правового режиму воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, та не завершені на день набрання чинності цим Законом.
З матеріалів справи вбачається, що укладений між сторонами договір є державним контрактом, укладеним з метою виконання робіт оборонного призначення, та виконувався у період дії правового режиму воєнного стану в Україні, у зв`язку з чим на спірні правовідносини поширюється дія зазначеної норми.
Доводи апелянта про те, що положення пункту 4 статті 17 Закону України №4196-IX не підлягають застосуванню до спірних правовідносин з огляду на укладення договору після набрання чинності цим Законом, є безпідставними.
Так, наведена норма не ставить застосування передбаченого нею обмеження у залежність від дати укладення договору, а визначає критерії її дії через характер правовідносин, а саме: виконання державного контракту (договору) з оборонних закупівель у період дії воєнного стану.
Отже, положення пункту 4 статті 17 Закону №4196-IX регулюють правовідносини виконання відповідних договорів, а не момент їх укладення.
За таких обставин, враховуючи, що спірний договір виконувався у період дії воєнного стану та стосується виконання робіт оборонного призначення, колегія суддів дійшла висновку, що положення пункту 4 статті 17 Закону №4196-IX підлягають застосуванню до спірних правовідносин, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для стягнення штрафу у розмірі 7%.
Разом з тим судом встановлено, що 7% штрафу є договірною відповідальністю за прострочення зобов`язання понад 30 днів, водночас, якщо враховувати, що зобов`язання за договором мали бути виконані до 20 червня 2025 року, а позивач повідомив відповідача про розірвання договору 25 червня 2025 року, та у відповідності до пункту 4.1.1 договору сторони вважають його розірваним з 30 червня 2025 року, то вимоги щодо стягнення 7% штрафу є безпідставними, оскільки не доведеним є термін прострочення виконання зобов`язань /більше 30 днів/.
За відсутності в договорі спеціального порядку окремого приймання завершених етапів робіт та за відсутності належних доказів, які б дозволяли суду однозначно встановити завершення кожного такого етапу як самостійного об`єкта зобов`язання, підстав для нарахування штрафу, передбаченого пунктом 13.6 договору, або штрафу на підставі статті 231 Господарського кодексу України за прострочення саме етапу "Влаштування першого рубежу загороджень (МПП + Єгоза)" не вбачається.
Таким чином, висновок місцевого суду про відсутність підстав для нарахування 7% штрафу з розрахунку прострочення окремого етапу робіт є правильним. Посилання ж апелянта на 35-денне прострочення окремого етапу не спростовує цього висновку, оскільки ґрунтується на помилковому ототожненні проміжного етапу виконання робіт із самостійним зобов`язанням, порушення якого могло б бути підставою для застосування відповідної штрафної санкції.
Посилання апелянта на пункти 49-52 постанови Великої Палати Верховного Суду, якими обґрунтовується можливість застосування штрафу, передбаченого абзацом третім частини другої статті 231 Господарського кодексу України, колегія суддів відхиляє.
Наведена правова позиція визначає загальні умови застосування відповідної санкції, однак у даній справі такі умови відсутні.
Так, відповідно до пункту 4 статті 17 Закону України №4196-IX положення абзацу третього частини другої статті 231 Господарського кодексу України щодо стягнення штрафу у розмірі 7% не застосовуються до виконавців державних контрактів з оборонних закупівель, які виконуються у період дії воєнного стану, що має місце у спірних правовідносинах.
Крім того, апелянтом безпідставно ототожнено окремий технологічний етап виконання робіт із самостійним зобов`язанням, тоді як укладений між сторонами договір підряду передбачає єдине основне зобов`язання - завершення будівництва об`єкта у визначений строк, а не виконання кожного етапу як окремого об`єкта відповідальності.
Отже, наведена апелянтом правова позиція не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки у спірних правовідносинах відсутні правові підстави для застосування штрафу у розмірі 7%.
Посилання апелянта на постанови Верховного Суду від 11 липня 2023 року у справі №922/1150/22, від 15 червня 2022 року у справі №922/2141/21, від 09 червня 2022 року у справі №910/8425/19 та від 02 листопада 2022 року у справі №910/14591/21 колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки правові висновки, викладені у них, сформовані за інших фактичних обставин справ та не є релевантними до спірних правовідносин.
Так, у постановах Верховного Суду від 11 липня 2023 року у справі №922/1150/22, від 09 червня 2022 року у справі №910/8425/19 та від 02 листопада 2022 року у справі №910/14591/21 предметом розгляду були правовідносини щодо надання послуг (зокрема ремонту техніки), які приймалися замовником за відповідними актами як завершений результат виконання зобов`язання, а штрафні санкції обчислювалися саме від вартості таких послуг, з яких допущено прострочення виконання.
У постанові Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі №922/2141/21 суд, вирішуючи спір, виходив із умов конкретного державного контракту, яким прямо було передбачено відповідальність за порушення строків виконання окремих етапів (підетапів) робіт із визначенням їх вартості та оформленням актів приймання таких етапів, що дозволяло розглядати їх як самостійні об`єкти зобов`язання.
Водночас у даній справі спір виник з договору підряду на виконання будівельних робіт, який передбачає єдине основне зобов`язання - завершення будівництва об`єкта у визначений строк, тоді як окремі етапи робіт мають виключно технологічний характер, не оформлені як самостійно завершені результати робіт та не є окремими зобов`язаннями.
Отже, наведені апелянтом правові позиції Верховного Суду не підлягають застосуванню до спірних правовідносин та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Відтак суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог у частині стягнення з відповідача 525951 грн штрафу, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.
Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.
При цьому, пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі Гарсія Руїс проти Іспанії").
У відповідності до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наявних матеріалів справи колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, в розумінні статті 86 ГПК України не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду Волинської області від 19 грудня 2025 року у справі №903/869/25, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника згідно зі статтею 129 ГПК України.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Волинської області від 19 грудня 2025 року у справі №903/869/25 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Волинської області від 19 грудня 2025 року у справі №903/869/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.
Справу №903/869/25 повернути до Господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "26" березня 2026 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б. 

Суддя   Маціщук А.В. 

Суддя   Філіпова Т.Л.