ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року 	м. Полтава	Справа № 640/9777/19	

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бевзи В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги, -

В С Т А Н О В И В:
І. РУХ СПРАВИ
Стислий зміст позовних вимог.
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДФС у м. Києві № Ф-229113-17 від 15.05.2019 про сплату боргу (недоїмки) єдиного внеску в розмірі 23 418,96 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 2015 року позивач, як фактично не здійснює господарську діяльність, а у 2014 році повернула торговий патент контролюючому органу. Вважає податкову вимогу такою, що винесена із порушенням порядку визначеного законом, порушує принцип правової визначеності та пропорційності, яка поклала на фізичну особу надмірний тягар фінансової відповідальності.

Стислий зміст заперечень відповідачів.
Відповідач подав відзив на позов, в якому просив відмовити у повному обсязі, оскільки станом на 01.10.2013 Пенсійним фондом України передані матеріали обліку позивача із від`ємним сальдо 2388,06 грн. (суми боргу за єдиним внеском), а також позивачу нараховані мінімальні суми єдиного внесу за 2017 рік - І квартал 2019 року суми єдиного внеску, як суб`єкту господарювання. Внаслідок припинення господарської діяльності позивачем 28.05.2019, про що отримані відомості із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідач припинив нарахування єдиного внеску із ІІ кварталу 2019 року.

Заяви, клопотання учасників справи.
Сторонами не подані суду заяви та клопотання.
Процесуальні дії у справі.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.06.2019 прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження в справі.
На виконання приписів Закону України "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ" від 16 липня 2024 року № 3863-IX та наказу Державної судової адміністрації України «Про затвердження Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва» від 16 вересня 2024 року № 399, а також згідно розміщеного на сайті "Судова влада України" Переліку справ Окружного адміністративного суду міста Києва, що підлягають передачі Полтавському окружному адміністративному суду (додаток 3 до пункту 19 Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом м. Києва) адміністративну справу № 640/97/21 передано на розгляд та вирішення Полтавському окружному адміністративному суду.
Справа №640/9777/19 надійшла до Полтавського окружного адміністративного суду від Окружного адміністративного суду міста Києва для розгляду 28.02.2025, що підтверджується даними реєстрації на вхідному штампі та за результатами автоматизованого розподілу справи між суддями передана до провадження судді Бевзі В.І.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 адміністративну справу прийнято до провадження, здійснена заміна відповідача у справі №640/9777/19 Головного управління ДФС України у м. Києві (ідентифікаційний код 39439980) на його правонаступника - Головне управління ДПС України у м. Києві (ідентифікаційний код 44116011, вул. Шолуденка, 33/19, м. Київ, 04655).
Ухвалою суду від 10.03.2025 виправлена описка у справі.
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).

ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Дослідивши заяви по суті справи та наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини.
Відповідно до відповіді № 2485715 від 19.03.2026 на запит суду з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач із 22.06.2005 по 07.06.2019 здійснювала господарську діяльність, із 07.06.2019 така діяльність припинена.
Судом встановлена обставина, яка має значення, що позивач зареєстрована СПД-ФОП після 01.07.2024, а зареєстрована 22.06.2005.
Позивач отримала від відповідача вимогу № Ф-229113-17 від 15 травня 2019 року про сплату боргу (недоїмки) із єдиного внеску, який, станом на 30 квітня 2019 становить 23 418, 96 гривень.
Відповідачем у відзиві зазначені відомості, що позивачу нараховані мінімальні суми єдиного внеску за 2017 рік - 8448,00 грн., 2018 рік - 9828,72 грн., І квартал 2019 року - 2754,18 грн., внаслідок набрання чинності Законом №2148-VІІІ та сума боргу, яка передана відповідачу у сумі 2388,06 Пенсійним фондом України під час адміністративної реформи в сумі 2388,00 грн. 
Відповідно до відповіді № 2486178 від 19.03.2026 на запит суду з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, позивач не перебувала у трудових відносин із 2013-2019 роки.
Відповідач надав витяг із інтегрованої картки обліку позивача із єдиного внесу тільки із 31.12.2018, жодних доказів про наявність боргу із 01.10.2013 у сумі 2388,06 грн., яка передана відповідачу від органу Пенсійного фонду України суду не надав.
Позивач вважає, що відповідачем всупереч вимог Закону України №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» пред`явлена податкова вимога про сплату боргу недоїмки, та здійснюється облік боргу зі сплати єдиного соціального внеску протиправно, внаслідок чого звернулась до суду з цим позовом.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (надалі також - ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» («Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань») в частині відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб-підприємців та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (надалі також - Закон № 2464-VI) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Визначення наявності у особи статусу фізичної-особи підприємця має першочергове значення для вирішення питання щодо наявності обов`язку сплати єдиного внеску.
Закон № 2464-VI визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Абзацом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту).
Згідно з абзацом 2 пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

ІV. ВИСНОВКИ СУДУ
Повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з таких підстав та мотивів, здійснюючи наступні висновки.
Суд зазначає, що правовідносинам (предмету та підставам, що виникають у подібних (релевантних) обставинах) Верховний Суд неодноразово вже надавав свою оцінку у численних постановах.
Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» 2 червня 2016 року № 1402-VIII, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Згідно із частиною 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Отже метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. 
В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02 квітня 2020 року (справа №620/2449/19), у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постановах від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18), від 18 лютого 2022 року (справа №420/4911/20).
Як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивач з 2017 року не перебувала в офіційних трудових відносинах з іншими платниками податків, відповідно, роботодавцем як податковим агентом за неї не сплачувався єдиний внесок.
Матеріалами справи підтверджена обставина, що позивачу нарахований єдиний внесок у мінімальному розмірі визначеному Законом за період 2017 року - І квартал 2019 року у сумі 21030,90 грн.
Суд висновує, що в цій частині доводів податкова вимога є правомірною, та підтверджується нормативними та фактичними обрахунками мінімальної суми ЄСВ щомісячно за 2017 рік у розмірі 8448 грн. (704 грн. х 12 міс.), за 2018 рік у розмірі 9828,72 грн. (819,06 грн. х 12 міс.), за І квартал 2019 року у розмірі 2754,18 грн. (918,06 грн. х 3 міс.) і є зрозумілою.
Щодо обрахунку суми боргу та підтвердження її доказами.
У той же час, суд зазначає, що відповідно до відомостей із наданої відповідачем інтегрованої картки (даних інформаційно-комунікаційних систем ДПС (далі - ІКС), судом встановлюються суперечливі обставини щодо обрахунку боргу позивача у податковій вимозі.
Щодо періоду боргу із 2017 року по І квартал 2019 року.
Відповідач офіційно підтвердив у відзиві (заяві по суті спору), що в оспорюваній вимозі відсутні нарахування за квітень, травень, червень 2019 року, проте дані картки платника податку (ІКС) свідчить про протилежне, що нарахована сума збільшення недоїмки 2754,18 грн. 19.04.2019, у той же час жодних пояснень цій обставині відзив не містить, отже, суд не враховує цю суму, як суперечливу, та таку, що не підтверджується обставинам та матеріалам справи, та суперечить заяви по суті спору відповідача.
Сума боргу у вимозі визначена станом на 30.04.2019.
Суд зазначає, що частиною 8 статті 9 Закону № 2464-VI визначений звітний період і період сплати - квартал, а не місяць, а приймаючу до уваги факт припинення господарської діяльності позивача 07.06.2019, і визначену суму боргу станом на 30.04.2019, то суд констатує про відсутнійсть будь-яких пояснень щодо нарахування позивачу в ІКС збільшення недоїмки 2754,18 грн. 19.04.2019, тим паче, що сума 2754,18 грн. дорівнює квартальній сумі єдиного внеску 2754,18 грн. (918,06 грн. х 3 міс.).
Суд додатково враховує, що станом на 31.03.2019 недоїмка у картці обліку позивача становила суму 20664,78 грн., а не 21030,90 грн. (нормативний обрахунок суми за 2017 рік - І квартал 2019 року), тобто на суму 366,12 грн. відсутнє підтвердження виникнення боргу позивача із єдиного внеску станом на 31.12.2018 (18207,6 грн.)/31.03.2019(20664,78 грн.), тобто сальдо "366,12 грн." нарахувань між нормативним обрахунком боргу та фактичним нарахуванням боргу в ІКС не підтверджується на суму 366,12 грн.
Таким чином, суд враховує виключно відомості ІКС, а не пояснення відповідача у відзиві.
Щодо переданої недоїмки відповідачу Пенсійним фондом України в межах "адміністративної реформи" за період до 01.10.2013 у сумі 2388,06 грн.
Щодо єдиного соціального внеску за період до 01.10.2013 у сумі 2388,06 грн., який переданий відповідачу від органів Пенсійного фонду України в порядку "адміністративної реформи", то суд зазначає, що докази цій обставині відповідачем не надані, а також відповідного обґрунтування із підтвердженням доказів, з яких правових та фактичних обставин у позивача наявна сума боргу у сумі 2388,06 грн.
Відповідач надав тільки витяг із інтегрованої картки платника єдиного внеску, починаючи із 31.12.2018, будь-яких інших доказів на підтвердження фактичного та нормативного виникнення боргу позивача до 01.10.2013 у сумі 2388,06 грн. суду не надав.
Із змісту інтегрованої картки (ІКС) встановлена обставина, що станом на 31.12.2018 сума боргу становила 18207,6 грн., у той же час нормативний обрахунок суми за 2017-2018 роки позивачу 18276,72 грн., тобто у складі боргу у відомостях ІКС очевидно відсутня сума недоїмка до 01.10.2013 у сумі 2388,06 грн.
Таким чином, суд оцінює, що у цій частині нарахування позивачу суми боргу відповідач не довів правомірність податкової вимоги на цю суму 2388,06 грн.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційно-комунікаційних систем ДПС (далі - ІКС) на суму боргу, що перевищує 10 гривень, відповідно до розділу VI. Порядок стягнення заборгованості з платників наказ Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 р. за № 508/26953, «Про затвердження Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Відповідач не надав розрахунок боргу до податкової вимоги та до відзиву, а дані ІКС (картки платника) суперечать доводам відповідача у відзиві та фактичним відомостям у вимозі станом на 30.04.2019, та не підвтерджують нормативно (вимогами законодавства).
З урахуванням, даних ІКС сума боргу станом на 31.03.2019 становить 20664,78 грн., тобто сума 2754,18 грн. (2388,06 грн.+366,12 грн.) є непідтвердженою та необґрунтованою.
Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.
Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Chahal проти Об`єднаного королівства" (заява №22414/93) зазначив, що ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).
Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі "Афанасьєв проти України").
Згідно із ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
Відповідно до частин першої, третьої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч. 1 ст. 9 КАС України).
Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції». Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».
Згідно зі статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При цьому, суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
З огляду на викладене, суд здійснив висновки щодо всіх ключових питань, які стосувались підстав, обставин та предмету справи.
Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, шляхом визнання протиправною та скасування вимоги Головного управління ДПС у м. Києві № Ф-229113-17 від 15.05.2019 на суму 2754,18 грн.

V. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ
Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн.
Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача (Головного управління ДПС України у м. Києві) судові витрати у сумі 90,37 грн.
На підставі викладеного та керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 (  
АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, код ЄДРПОУ 44116011) про визнання протиправною та скасування вимоги - задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у м. Києві №Ф-229113-17 від 15.05.2019 на суму боргу із єдиного внеску у розмірі 2754,18 грн. (дві тисячі п`ятдесят чотири гривні та 18 коп.).
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 90,37 грн. (дев`яносто гривень та 37 коп).
У іншій частині вимог відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду;
Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В.І. Бевза