Справа № 362/2865/25
Провадження № 2/362/636/26
Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
02 березня 2026 року
суддя Васильківського міськрайонного суду Київської області Марчук О.Л., розглянувши в порядку спрощеного провадження у місті Василькові Обухівського району Київської області цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою, в обґрунтування вимог якої зазначила, що вона має з відповідачем спільну дитину, яка проживає разом з нею та перебуває на її утриманні.
Посилаючись на те, що у зв`язку із навчанням дочки, вона витрачає значні фінансові кошти на оплату навчання за договором, позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь додаткові витрати на утримання їх дитини в сумі 299 915 гривень 00 копійок (а.с. 1 – 5).
Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження.
Враховуючи, що відповідач не має в Україні зареєстрованого місця проживання (перебування) чи місцезнаходження, відповідач був повідомлений про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 42, 47).
При цьому, суду не надано відомостей про офіційне місце роботи відповідача.
Зокрема, за змістом позову позивачка вказує на офіційне працевлаштування відповідача та назви товариств і підприємств.
Натомість, суду не надано жодних доказів обставин офіційного працевлаштування відповідача.
Оскільки відповідач, який був повідомлений про розгляд справи належним чином в порядку, передбаченому статтею 128 ЦПК України, у встановлений цивільним процесуальним законом строк не подав відзив на позов і не заперечив проти вирішення справи в порядку спрощеного провадження, суд ухвалив рішення на підставі наявних у справі доказів.
Крім того, судове повідомлення про розгляд справи разом із копією ухвали про відкриття провадження по справі та примірником позовної заяви з додатками, які були надіслані відповідачу за останньою відомою адресою реєстрації місця його проживання повернуто до суду з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 42, 45, 48).
Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.
Сторони є батьками дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 28 грудня 2012 року (а.с. 20).
Позивачем суду не надано відомостей про те, що дитина дійсно проживає разом із матір`ю.
Наданий позивачем витяг з реєстру територіальної громади від 19.04.2025 року не підтверджує факт проживання дитини сторін саме за місцем її реєстрації, а лише підтверджує факт реєстрації особи за вказаною адресою (а.с. 20 на звороті).
Факт реєстрації особи за певною адресою не підтверджує обставин її дійсного проживання за вказаною адресою, оскільки, відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.
У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, визначено:
-вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати;
-місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги;
-місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), у яких особа отримує соціальні послуги.
Тобто, особа може проживати за адресою, яка не є адресою реєстрації місця її проживання.
У даному випадку факт проживання дитини разом із матір`ю за певною адресою може бути підтверджено, наприклад і не виключно, довідкою депутата відповідної місцевої ради.
Частиною першою статті 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Проте, позивачем суду не надано відомостей про стягнення аліментів із відповідача.
Зокрема, із доданої до позову роздруківки рішення від 14.03.2023 року Васильківського міськрайонного суду Київської області неможливо зрозуміти яких саме осіб воно стосується та з кого саме на чию саме користь на утримання якої саме дитини стягнуто аліменти, – оскільки текст рішення знеособлено та ідентифікуюча інформація закрита (а.с. 27 – 28).
При цьому, клопотань про забезпечення і/або витребування доказів під час розгляду справи позивачкою не заявлено (наприклад, клопотання про витребування від Васильківського міськрайонного суду Київської області належним чином завіреної належним чином завіреної копії рішення від 14.03.2023 року Васильківського міськрайонного суду Київської області по справі № 362/5062/22).
Згідно із частиною сьомою статті 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.
Тобто, вчинення судом дій (наприклад, витребування від суду належним чином завіреної копії або роздруківка з ЄДРСР із повним доступом та зазначенням імен сторін) з метою отримання копії судового рішення від 14.03.2023 року по цивільній справі № 362/5062/22 з відміткою суду про набрання ним законної сили, безумовно призведе до порушення визначених статтями 12 і 13 ЦПК України принципів змагальності й диспозитивності цивільного судочинства, що є неприпустимим.
Як наслідок, у суду відсутні правові підстави стверджувати, що відповідач є тим з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину.
У зв`язку із цим, слід вважати, що за наданими суду документами матеріалів справи, відповідач є тим з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана.
Разом із цим, на підставі наведеної вище норми сімейного закону, відповідач зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Як на підставу своїх вимог позивачка посилається на навчання дитини за договором, у зв`язку із чим позивачкою витрачено грошові кошти на оплату навчання в приватному закладі.
Зокрема, позивачем додано до позову копії Договору № 22 про надання освітньої послуги (навчання) за обраним форматом перебування повний тиждень від 25 серпня 2023 року, з якого вбачається, що дочка сторін дійсно навчалася з 01 вересня 2023 року по 30 червня 2024 року в приватному навчальному закладі ТОВ «Приватний ліцей для дівчат «Леді» з оплатою вартості навчання 318 010 гривень 00 копійок (а.с. 6 – 9, 10, 11).
Також, позивачем додано до позову копії Договору № 29 про надання освітньої послуги (навчання) за обраним форматом перебування повний тиждень від 28 серпня 2024 року, з якого вбачається, що дочка сторін дійсно навчалася з 01 вересня 2024 року по 30 червня 2025 року в приватному навчальному закладі ТОВ «Приватний ліцей для дівчат «Леді» з оплатою вартості навчання 281 820 гривень 00 копійок (а.с. 12 – 15, 16, 17).
Так, витрати на оплату навчання, позивачка вважає додатковими витратами на дитину, що викликані особливими обставинами, а саме: розвитком здібностей дитини у вигляді навчання дитини в приватному ліцеї.
Натомість, у даному випадку, суд не в повній мірі погоджується із таким твердженням.
Вирішуючи справу по суті спору, суд враховує положення Закону України «Про освіту» та визначення поняття «здібності» людини для кінцевого вирішення питання чи є витрати на навчання дитини додатковими витратами на дитину, що викликані особливими обставинами, зокрема розвитком здібностей дитини, на що посилається позивачка.
Насамперед, Преамбулою до Закону України «Про освіту» встановлено, що освіта є основою інтелектуального, духовного, фізичного і культурного розвитку особистості, її успішної соціалізації, економічного добробуту, запорукою розвитку суспільства, об`єднаного спільними цінностями і культурою, та держави.
Метою освіти є всебічний розвиток людини як особистості та найвищої цінності суспільства, її талантів, інтелектуальних, творчих і фізичних здібностей, формування цінностей і необхідних для успішної самореалізації компетентностей, виховання відповідальних громадян, які здатні до свідомого суспільного вибору та спрямування своєї діяльності на користь іншим людям і суспільству, збагачення на цій основі інтелектуального, економічного, творчого, культурного потенціалу Українського народу, підвищення освітнього рівня громадян задля забезпечення сталого розвитку України та її європейського вибору.
Категорію «здібності» досліджували такі автори як ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та інші; узагальнене поняття «здібності» можна визначити як здатність чи компетентність людини виконувати певний вид роботи на певному якісному рівні; видатні здібності можна вважати «талантом»; здібності не зводяться до знань, умінь і навичок, що є у людини, але вони забезпечують їх швидке надбання, фіксацію й ефективне практичне використання.
У зв`язку із цим, суд вважає, що навчання дитини є необхідною і обов`язковою умовою її інтелектуального, духовного, фізичного і культурного розвитку для успішної соціалізації та економічного добробуту.
Як наслідок, слід зробити висновок, що навчання дитини не є особливими обставинами у вигляді розвитку здібностей дитини, оскільки інтелектуальний, духовний, фізичний і культурний розвиток дитини не є особливими обставинами, а є необхідною умовою для успішної соціалізації та економічного добробуту людини.
Також, із змісту Договорів №№ 22 і 29 про надання освітньої послуги (навчання) за обраним форматом перебування повний тиждень від 25 серпня 2023 року та від 28 серпня 2024 року, предметом даних договорів є надання освітніх послуг та дочка сторін здобуває базову загальну середню освіту на рівні державного стандарту (а.с. 6 – 9, 10, 11, 12 – 15, 16, 17).
Відповідно до Закону України «Про освіту», базова середня освіта є одним із рівнів повної загальної середньої освіти.
Норма частини першої статті 12 Закону України «про освіту» визначає, що метою повної загальної середньої освіти є всебічний розвиток, виховання і соціалізація особистості, яка здатна до життя в суспільстві та цивілізованої взаємодії з природою, має прагнення до самовдосконалення і навчання впродовж життя, готова до свідомого життєвого вибору та самореалізації, відповідальності, трудової діяльності та громадянської активності.
Тобто, дочка сторін здобуває конкретний рівень освіти, що гарантований державою.
Отже, за загальними умовами доданих до позову договорів №№ 22 і 29, позивачка несе витрати на оплату навчання дочки для здобуття базової загальної середньої освіти, а тому, слід зробити висновок про те, що таке навчання не пов`язане та не викликане із особливими обставинами у вигляді розвитку здібностей дитини (наприклад, розвитком творчих: малювання, музика, хореографія і/або інших здібностей дитини).
Крім того, суд обов`язково враховує наступне.
Стаття 53 Конституції України прямо гарантує, що кожен має право на освіту; держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам; громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.
Вказані Конституційні положення деталізовано спеціальним законом.
Так, відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про освіту», кожен має право на якісну та доступну освіту; право на освіту включає право здобувати освіту впродовж усього життя, право на доступність освіти, право на безоплатну освіту у випадках і порядку, визначених Конституцією та законами України.
За приписами статті 4 Закону України «Про освіту»:
1. Держава забезпечує:
-безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти відповідно до стандартів освіти;
- розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої і післядипломної освіти відповідно до законодавства.
2. Право на безоплатну освіту забезпечується:
- для здобувачів дошкільної та повної загальної середньої освіти - за рахунок розвитку мережі закладів освіти всіх форм власності та їх фінансового забезпечення у порядку, встановленому законодавством, і в обсязі, достатньому для забезпечення права на освіту всіх громадян України, іноземних громадян та осіб без громадянства, які постійно або тимчасово проживають на території України;
- для здобувачів позашкільної, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та післядипломної освіти - у закладах освіти чи інших суб`єктів освітньої діяльності за рахунок фінансування з державного та/або місцевого бюджетів у порядку, встановленому законодавством;
- для здобувачів вищої освіти - у закладах освіти за рахунок фінансування з державного та/або місцевого бюджетів у порядку, встановленому законодавством.
3. Держава гарантує усім громадянам України та іншим особам, які перебувають в Україні на законних підставах, а також кожній дитині незалежно від підстав її перебування в Україні право на безоплатне здобуття повної загальної середньої освіти відповідно до стандартів освіти.
Проте, позивачкою для дитини обрано навчання у приватному закладі за оплатним договором, тоді як відповідно до наведених норм спеціального законодавства держава гарантує здобуття освіти безкоштовно.
Під час розгляду справи судом не встановлено будь-яких обставин, які б об`єктивно перешкодили чи завадили дочці сторін здобувати освіту безкоштовно.
Підсумовуючи усе вище викладене, у суду відсутні підстави вважати, що витрати позивачки на оплату навчання її дитини об`єктивно викликані особливими обставинами у вигляді розвитку здібностей дитини.
Як наслідок, в супереч вимогам статей 76 – 84 ЦПК України, позивачем не підтверджено відповідними доказами факт існування особливих обставин у вигляді розвитку здібностей дитини.
Таким чином, враховуючи встановлені під час розгляду обставини справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність додаткових витратах позивачки на дитину, що викликані особливими обставинами у вигляді розвитку здібностей дитини.
Одночасно, суд враховує зміст додатків № 2 до Договорів №№ 22 і 29 про надання освітньої послуги (навчання) за обраним форматом перебування повний тиждень від 25 серпня 2023 року та від 28 серпня 2024 року, за якими дійсно із дітьми окрім загальнообов`язкових проводяться й додаткові заняття з музики, хореографії, кулінарії, вивчення етикетних норм, їзди верхи, логопеда, психолога, кікбоксінгу, тру, образотворчого мистецтва, танці, шахи, теніс, більярд, рукоділля та інші.
Вказані заняття підлягають додатковій оплаті.
Однак, у суду відсутні відомості яку саме суму грошових коштів витратила позивачка на оплату саме додаткових занять які відвідує дочка та які не входять до загальної програми отримання нею базової загальної середньої освіти.
Як наслідок, суд об`єктивно позбавлений можливості самостійно визначити суму додаткових витрат позивачки на оплату розвитку здібностей дочки (наприклад, розвитком творчих: малювання, музика, хореографія і/або інших здібностей дитини).
За таких обставин, позовна заява є безпідставною і необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
При цьому, на підставі частини сьомої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із звільненням позивачки від сплати судових витрат на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» і відмовою у позові, судовий збір слід компенсувати за рахунок держави.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 180, 185 СК України, статтями 1 – 13, 19, 23, 27, 34, 76 – 83, 89, 92, 95, 133, 141, 258, 259, 263 – 265, 273 – 279 ЦПК України,
В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину.
Судові витрати компенсувати за рахунок держави.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя

Дата складення повного рішення суду – 02 березня 2026 року.