Справа № 344/3311/20 
Провадження № 22-ц/4808/10/26 
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В. 
Суддя-доповідач Луганська 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 березня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Луганської В.М.
суддів – Максюти І.О., Мальцевої Є.Є.
за участю секретаря – Гудяк Х.М.
учасники справи
позивач - ОСОБА_1 
відповідачі -  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2023 року, ухвалене судом у складі судді Домбровської Г.В., 
за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності,

в с т а н о в и в:
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування державної реєстрації права власності на квартиру.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 20 жовтня 1984 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 лютого 2017 року, яке набрало законної сили 04 квітня 2017 року, шлюб розірвано. 
За час перебування в шлюбі, в колі сім`ї було обговорено та вирішено придбати квартиру у новобудові по АДРЕСА_1 , будівництво якої проводило ТзОВ «Ваш статус».
07.06.2016 року ОСОБА_2 було укладено з ТзОВ «Ваш статус» Договір доручення №1607/06-17-2 на будівництво та передачу у власність квартири загальною площею 119 кв.м. та Договір доручення №1607/06-17-3 від 07.06.2016 року на будівництво і передачу у власність парко місця №ІІІ загальною площею 17,2 кв.м. по  АДРЕСА_2 , при цьому одночасно проведено оплату їх повної вартості згідно умов і строків визначених п.5.4 договорів, заощадженими мною на той час коштами та додатково від продажу спільного майна.
На підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції серії та номер ІФ143163482957 від 13.12.2016 року та рішення Івано-Франківського міськвиконкому №132 від 23.02.2017 року будинок з присвоєною адресою по АДРЕСА_3 здано в експлуатацію.
13.03.2017 року ТОВ «Ваш статус» по Акту приймання-передачі передало ОСОБА_2 3х кімнатну квартиру АДРЕСА_4 , а 27.10.2017 року провело передачу паркомісця №ІІІ в цокольному приміщенні по АДРЕСА_3 , площею 17,2 кв.м.
На підставі вищенаведених Договору доручення №1607/06-17-2 від 07.06.2016 року та Акту приймання-передачі від 13.03.2017 року ОСОБА_2 05.07.2017 року проведено державну реєстрацію права власності на квартиру загальною площею 119 кв.м., житловою площею 62,5 кв.м. по АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта 1294374426101.
Також, на підставі Договору доручення №1607/06-17-3 від 07.06.2016 року, Акту приймання передачі від 27.10.2017 року, декларації про готовність об`єкта до експлуатації та рішення міськвиконкому ОСОБА_2 проведено державну реєстрацію права власності на паркомісце №ІІІ, загальною площею 17,2 кв.м. по АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта 1410992526101.
27.04.2018 року ОСОБА_2 відчужив на користь ОСОБА_3 придбану у шлюбі квартиру АДРЕСА_6  за 119 000 грн на підставі нотаріально посвідченого договору, зареєстрованого в реєстрі №1345, на підставі якого 27.04.2018 року проведена державна реєстрація переходу права власності на цю квартиру в цілому на ОСОБА_3 .
24.05.2019 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 .
Позивачка посилається на те, що придбання квартири АДРЕСА_7 та паркомісця по АДРЕСА_3 здійснено під час шлюбу сторін на підставі договорів доручення від 07.06.2016 року, тому дане майно є спільною сумісною власністю.
Відсутність нотаріально посвідченої її згоди на укладення договору купівлі-продажу не давало ОСОБА_2 повноважень, як співвласника спірної квартири на укладення договору про розпорядження спільним майном.
У зв`язку з викладеним, просила визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 за кожним 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_6 та нежитлове приміщення паркомісце №ІІІ загальною площею 17,2 кв.м. по АДРЕСА_3 .
Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д.27 квітня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №1345; 
Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_7 за ОСОБА_3 , номер запису про право власності 25934467.

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1  про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності. 
Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що його матір`ю ОСОБА_4 та ТОВ «Ваш Статус» було укладено договір Доручення 1607/06-17-2 від 11 квітня 2016 року, предметом якого є квартира, площею 125,05 кв.м. на 7 поверсі в багатоквартирному будинку по  АДРЕСА_8 .
На виконання п.5.4. договору Доручення 1607/06-17-2 від 11 квітня 2016 року ОСОБА_4 , 05 травня 2016 року проведено оплату в сумі 844 087,50 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №214/16-а від 05 травня 2016 року та довідкою ТОВ «Ваш Статус» за №2820 від 05. 05.2016 року. 
За домовленістю з ОСОБА_4 , у зв`язку із станом її здоров`я, за її заявою та згодою ТОВ «Ваш Статус» було замінено сторону укладеного договору Доручення1607/06-17-2. Замість ОСОБА_4 замінено сторону на ОСОБА_2 , інші умови договору доручення залишено без змін.
04 липня 2017 року, після розірвання шлюбу, припинення спільного ведення господарства з позивачкою ОСОБА_1 ним за особисті кошти було проведено повний розрахунок за договором Доручення1607/06-17-2, що підтверджується довідкою ТОВ «Ваш Статус» №3284 від 04.07.2017 року. 
Також, між відповідачем та ТОВ «Ваш Статус» 07 червня 2016 року укладено договір Доручення 1607/06-17-3 предметом якого є нежитлове приміщення, площею 17,2 кв.м., в багатоквартирному будинку по   АДРЕСА_3 .
На виконання договору Доручення 160705-17-3 від 07 червня 2016 року відповідачем після розірвання шлюбу власними коштами проведено оплату, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №418/16-а та довідкою за №2310 від 23 жовтня 2017 року.
За актами прийому-передачі №26 та №111-11 на підставі договорів Доручення 1607/06-17-2 та 1607/06-17-3 квартира трьохкімнатна, площею 119,00 кв.м. АДРЕСА_4 , та нежитлове приміщення (паркомісце), площею 17,2 кв.м., в багатоквартирному будинку по АДРЕСА_3 , передані позивачу.
Зазначив, що вказане спірне майно придбано ним на час припинення спільного ведення господарства з позивачкою за його власні кошти та кошти його матері.
Крім того зазначив, що квартира АДРЕСА_9 , загальною площею 93,3 кв.м., є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки її було придбано за час шлюбу між сторонами, а тому вона підлягає поділу між ними.
У зв`язку з викладеним, з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд визнати за ним частки квартири АДРЕСА_9 , залишивши у власності ОСОБА_1 1/2 її частку. Стягнути з ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 10510, 00 грн та витрати на правову допомогу розмірі 5000, 00 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування державної реєстрації права власності та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності задоволено частково.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 27 квітня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д., зареєстрованого в реєстрі за №1345.
Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_7 за ОСОБА_3 , номер запису про право власності 25934467.
В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 119 кв.м, та нежитлове приміщення паркомісце №ІІІ загальною площею 17,2 кв.м. по АДРЕСА_3 .
В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_9 , загальною площею 93,3 кв.м.
В задоволенні решти вимог первісного позову, зустрічного позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1  звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить змінити рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2023 року, визнати за нею та ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 119 кв.м по 1/2 частині за кожним, на нежитлове приміщення паркомісце №ІІІ по АДРЕСА_3 , загальною площею 17,2 кв.м. по 1/2 частині за кожним, та на квартиру АДРЕСА_9 , загальною площею 93,3 кв.м. по 1/2 частині за кожним. В решті рішення суду залишити без змін. Призначити по справі будівельно-технічну експертизу.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що обираючи спосіб поділу спільного майна, суд виходив з інтересів сторін з метою уникнення колишнім подружжям спорів щодо користування майном, зважаючи на вартість кожного з об`єктів поділу, обрав варіант реального розподілу майна між подружжям
Про те, суд першої інстанції в порушення ст. 70 СК України, відійшов від принципу рівності часток подружжя при поділі спірного майна та самостійно обравши спосіб реального поділу майна, в установленому порядку не з`ясував дійсну вартість об`єктів нерухомого майна на час розгляду справи, чим допустив порушення норм матеріального та процесуального права.
Під час здійснення поділу майна в судовому порядку, суд повинен виходити з презумпції рівності часток, при якому поділ майна спільної сумісної власності реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки чи різниці у вартості частки, виходячи із загальної дійсної вартості спірного майна на час розгляду справи.
Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суд має застосовувати положення частини 4, 5 ст.71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, то суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Такі правові висновки викладено ВС у постановах від 06.03.2019 року №611/522/15-ц,від 18.01.2017року №405/1343/15-ц, від 07.06.2017 року №199/7266/14-ц.
В позовних вимогах ОСОБА_1 просила визнати спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині за кожним 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_6 та нежитлове приміщення паркомісце №III загальною площею 17,2 кв.м. по АДРЕСА_3 . 
В зустрічних позовних вимогах (з врахуванням уточнених) ОСОБА_2 просив визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири двохкімнатної, загальною площею 93,3 кв.м., житловою площею 46,5 кв.м. №56, по АДРЕСА_10 , реєстраційний номер об`єкта 810192226101, залишивши у власності ОСОБА_1 1/2 частку цієї квартири.
Обидві сторони, заявляючи про виділення їм частки у майні спільної сумісної власності шляхом перетворення спільної сумісної власності у спільну часткову власність без компенсаційних виплат, не пов`язували його з вартістю та не оцінювали його на предмет грошової компенсації, оскільки не вимагали його поділу/виділу в натурі. 
Суд, виходячи з презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу, правильно встановив, що квартира АДРЕСА_4 , та квартира АДРЕСА_9 набуті під час шлюбу та є об`єктом спільної сумісної власності, водночас суд вийшов за межі заявлених позовних вимог та провів його поділ в натурі присудженням кожному майна нерівнозначною вартістю без визначення загальної дійсної (ринкової) вартості майна на час розгляду справи.

Не погодившись з рішенням суду,  ОСОБА_2  звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2023 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити. Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ним спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 119 та доведено, що за час окремого проживання, у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, ним придбано вказану квартиру за кошти, які належали йому особисто та матері ОСОБА_5 . 
В судовому засіданні належним чином підтверджено та надано суду належні докази: рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у справі № 344/1845/17 від 21 лютого 2017 року, яким вставлено, що з січня 2016 року сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть.
Оплата за придбане майно проведена 05.05.2016 року, 04 липня 2017 року та 23.10.2017 року під час окремого проживання подружжя, у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. 
Показами свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтверджено, що в період з січня 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як подружжя спільно не проживали, не були пов`язані спільним побутом. ОСОБА_2 проживав один в квартирі за АДРЕСА_9 . Позивачкою за первісним позовом зазначені доводи не спростовано та не надано доказів на підтвердження її участі у придбанні спірного майна та факту спільного проживання з січня 2016 року.
Скаржником суду надано оригінал квитанції до прибуткового касового ордеру №214/16-01 від 05.05.2016 року на ім`я ОСОБА_4 , якою підтверджується оплата грошових коштів ТзОВ «Ваш Статус» за квартиру, оригінал довідки за №2820 від 05.05. 2016 року виданий ТОВ «Ваш Статус», що свідчить ким і коли проведено оплату за квартиру, оригінал квитанції до прибуткового касового ордеру №418/16-04 від 23.10.2017 року на ім`я ОСОБА_2 , якою підтверджується оплата грошових коштів ТОВ «Ваш Статус» за квартиру ОСОБА_2 , оригінал довідки від 04.07.2017 року за договором доручення від 07.06.2016р. №1607/06-17-2, оригінал довідки від 23.10.2017 року за №2310 про здійснення оплати за договором доручення ОСОБА_2 , Акт прийому передачі квартири виготовлено 13.03 2017 року, Акт прийому передачі паркомісця виготовлено 27.10.2017 року.
Скаржник посилається на правові висновки, викладені постановах Верховного Суду від 05.08.2020 року у справі №682/2493/16-ц, від 17.02.2021 року № 295/6213/19, від 20.01.2023 року у справі №337/4714/20, які судом не враховано та вказує, що у разі придбання майна хоча й період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбано. Сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 ОСОБА_1 зазначила, що не можуть бути взятими до уваги змінені доводи ОСОБА_2 , що сторони задовго до розірвання шлюбу припинили спільне проживання, оскільки є суперечливими до змісту позовних вимог та спростовуються правовстановлюючими документами набуття спільного майна в період 1984-2019 р.р., як фактом його проживання/реєстрації в квартирі по АДРЕСА_11 до 17.09.2019 року.
Зазначений в описовій частині рішення Івано-Франківського міського суду від 21.02.2017 року стислий виклад змісту позову ОСОБА_2 (що з січня 2016 року сторони не проживають) не вважається встановленими фактами, що мають преюдиційний характер, оскільки такі факти і обставини встановлюються мотивувальною частиною рішення. 
Вказує, що надані ОСОБА_2 докази є недостовірними, а показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не свідчать про відсутність між сторонами спільного господарства, спільного побуту чи бюджету. Право особистої власності ОСОБА_8 на спірне майно згідно з переліком підстав ст.57 СК України, не підтверджується допустимими доказами, зокрема, письмовим договором дарування чи відступлення права вимоги, тому презумпція права спільної сумісної власності на це майно ним не спростовано.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 зазначив, що жодного відношення ОСОБА_1 до придбаного майна (квартири АДРЕСА_4 ) не має, майно придбано під час окремого провадження, у зв`язку з припиненням шлюбних відносин. ОСОБА_1 без жодних обґрунтувань зазначає, що шлюб припинено у день набрання чинності рішення Івано-Франківського міського суду про розірвання шлюбу, тобто 04.04.2017 року. З січня 2016 року між ним та ОСОБА_1 припинені шлюбні відносини, з січня 2016 року він проживає з ОСОБА_9 , з якою пов`язані спільним побутом бюджетом та веденням спільного господарства. Жодних доказів ОСОБА_1 на підтвердження її участі у придбанні спірного майна, факту спільного проживання з січня 2016 року, факту покращення придбаного майна чи придбання та покращення за спільні кошти не надала.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 – ОСОБА_10 підтримала апеляційну скаргу в межах її доводів. 

У судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_11 підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_2 , апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнали.

В судовому засіданні ОСОБА_3 пояснила, що не погоджується з рішенням суду, однак апеляційну скаргу вона не подавала. Вважає, що вона є добросовісним набувачем квартири.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду вважає приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 суд виходив з того, що квартира АДРЕСА_9 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і вказану обставину сторони не заперечують. 
Суд дійшов висновку, що картира АДРЕСА_4 , та парко місце №ІІІ по АДРЕСА_3 є об`єктами спільної власності подружжя, вказане майно придбано під час зареєстрованого шлюбу та за кошти подружжя.
Суд дійшов висновку, що в матеріалах справи відсутній належним чином укладений договір між матір`ю відповідача 1- ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про відступлення останньому права вимоги за договором доручення №1607/06-17-2 від11 квітня 2016 року. Укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «ВАШ СТАТУС» Договір доручення №1607/06-17-2 від 07.06.2016 року не є договором відступлення права вимоги, оскільки його укладено не з первісним кредитором ОСОБА_12 і/або без участі всіх трьох сторін. В матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що у спірних правовідносинах мало місце будь-яке відступлення права вимоги щодо спірних об`єктів.
Суд дійшов висновку, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що кошти, які оплачувалися за спірні об`єкти нерухомості були особистими коштами матері ОСОБА_2 – ОСОБА_4 . Надані ОСОБА_2 довідка про здійснення розрахунку згідно договору доручення №2820 від 05.05.2016 року та квитанція до прибуткового касового ордера від 05.05.2016 року на суму 844 087,50 грн юридично не мають відношення до спірних правовідносин. 
Суд виходив з того, що право власності на квартиру АДРЕСА_4 , та парко місце №ІІІ по АДРЕСА_3 реєструвалися за ОСОБА_2 на підставі договорів доручень від 07.06.2016 року. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано згідно рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21лютого 2017 року, яке набрало законної сили 04 квітня 2017 року. Станом на час укладення договорів 07.06.2016 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. За змістом обох договорів доручення було визначено строк оплати за договорами - 07.06.2016 року. В питанні оплати вартості спірних об`єктів за договорами доручення суд виходив зі змісту пунктів 5.4 договорів доручення.
Спростовуючи презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірні об`єкти, ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оплачені за договорами доручення кошти за спірні об`єкти нерухомого майна були його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Встановивши що ОСОБА_1 , як співвласник квартири АДРЕСА_4 не надавала ОСОБА_2 нотаріальної згоди на її відчуження ОСОБА_3 , суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу квартири, укладений 27 квітня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д., зареєстрованого в реєстрі за №1345 підлягає визнанню недійсним, а державна реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 підлягає скасуванню.
Суд дійшов висновку, що поділ майна в частках по 1/2 щодо кожного об`єкту породить подальший стан невизначеності між сторонами, та зумовить наступні спори щодо користування та розпорядження майном, та дійшов висновку про поділ майна з урахуванням усталеного порядку щодо його користування, та в порядку поділу спільного майна подружжя визнав за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 119 кв.м, та нежитлове приміщення паркомісце №ІІІ загальною площею 17,2 кв.м. по АДРЕСА_3 . В порядку поділу спільного майна подружжя визнав за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_9 , загальною площею 93,3 кв.м.

Переглядаючи справу, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 1984 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 лютого 2017 року у справі № 344/1845/17, яке набрало законної сили 04.04.2017 року, шлюб між сторонами розірвано.
За час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було придбано квартиру АДРЕСА_9 . 
07 червня 2016 року між ОСОБА_2 (довіритель) та ТОВ «ВАШ СТАТУС» (повірений) укладено Договір доручення №1607/06-17-2 за умовами якого довіритель доручає, а повірений зобов`язується за винагороду здійснити від імені та за рахунок довірителя юридичні дії по організації будівництва об`єкта, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 і після введення в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку передати довірителю об`єкт та всі необхідні документи для оформлення права власності на нього (пункт 2.1 договору).
Предметом договору є квартира площею 125,05 м.кв. на 7 поверсі в багатоквартирному будинку по АДРЕСА_2 .
Пунктом 5.2. вказаного договору встановлену ціну об`єкта у розмірі 844 087, 50 грн, яку довіритель зобов`язаний внести відповідно до нижченаведеного графіку – 07.06.2016 року (п. 5.4. договору).
13 березня 2017 року між ТОВ «ВАШ СТАТУС» та ОСОБА_2 підписано Акт прийому-передачі №26, за умовами якого на виконання договору виконавець передав, а замовник прийняв 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_4 , розташовану на сьомому поверсі, загальною площею 119,00 м.кв.
07.07.2017 року державним реєстратором за заявою ОСОБА_13 проведено державну реєстрацію права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 .
07 червня 2016 року між ОСОБА_2 (довіритель) та ТОВ «ВАШ СТАТУС» (повірений) укладено Договір доручення №1607/06-17-3, за умовами якого довіритель доручає, а повірений зобов`язується за винагороду здійснити від імені та за рахунок довірителя юридичні дії по організації будівництва об`єкта, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 і після введення в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку передати довірителю об`єкт та всі необхідні документи для оформлення права власності на нього (пункт 2.1 договору).
Об`єкт договору є паркомісце №ІІІ площею 17.2 кв.м., що знаходиться в цокольному приміщенні в багатоквартирному будинку по АДРЕСА_2 .
Згідно з пунктом 5.4 Договору доручення №1607/06-17-3 від 07.06.2016 року договірну ціну довіритель зобов`язаний внести відповідно до нижченаведеного графіку: 200 000 грн – 07.06.2016 року.
27 жовтня 2017 року між ТОВ «ВАШ СТАТУС» та ОСОБА_2 підписано Акт прийому-передачі №ІІІ-І, за умовами якого на виконання договору виконавець передав, а замовник прийняв паркомісце №ІІІ по АДРЕСА_3 , розташоване у цокольному приміщенні, загальною площею 17,2 м.кв.
17.11.2017 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Калуської міської ради Ільчишин Д.В. прийнято рішення державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, паркомісце ІІІ, що розташоване АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 .
Згідно звіту №027/09-23 вірогідна ринкова вартість 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_9 складає 2 618 184, 00 грн.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) та інших.
З урахуванням указаних норм СК України кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.
Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.
Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, у тому числі, коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Подібний висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження 61-9018сво18).
Системний аналіз норм статей 57, 60, 61, 63, 65, 70 СК України дає підстави для висновку, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.
Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, зокрема гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Під час укладення договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються спільним майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується під час укладення договорів одним з подружжя. Такі висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року в справі № 756/8056/19.
Умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не особисті, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Отже, якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Подружжя має відповідати за спільними зобов`язаннями всім майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності.
Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15 (провадження № 14-712цс19), а також у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2020 року в справі № 638/17330/16-ц (провадження № 61-43636св18).
Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.
Водночас частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
У частині другій статті 331 ЦК України вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 1984 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 лютого 2017 року у справі № 344/1845/17, яке набрало законної сили 04.04.2017 року, шлюб між сторонами розірвано.
Під час перебування у шлюбі сторони придбали нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_9 .
Підчас розгляду справи у суді першої інстанції сторони не заперечували, що квартира АДРЕСА_9 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Судом також встановлено, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі 07 червня 2016 року між ОСОБА_2 (довіритель) та ТОВ «ВАШ СТАТУС» (повірений) було укладено Договір доручення №1607/06-17-2 за умовами якого довіритель доручає, а повірений зобов`язується за винагороду здійснити від імені та за рахунок довірителя юридичні дії по організації будівництва об`єкта, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 і після введення в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку передати довірителю об`єкт та всі необхідні документи для оформлення права власності на нього (пункт 2.1 договору).
Предметом договору є квартира площею 125,05 м.кв. на 7 поверсі в багатоквартирному будинку по АДРЕСА_2 .
Пунктом 5.2. вказаного договору встановлену ціну об`єкта у розмірі 844 087, 50 грн, яку довіритель зобов`язаний внести відповідно до нижченаведеного графіку – 07.06.2016 року (п. 5.4. договору).
13 березня 2017 року між ТОВ «ВАШ СТАТУС» та ОСОБА_2 підписано Акт прийому-передачі №26, за умовами якого на виконання договору виконавець передав, а замовник прийняв 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_4 , розташовану на сьомому поверсі, загальною площею 119,00 м.кв.
07.07.2017 року проведено державну реєстрацію права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 за ОСОБА_2 .
Також, 07 червня 2016 року між ОСОБА_2 (довіритель) та ТОВ «ВАШ СТАТУС» (повірений) укладено Договір доручення №1607/06-17-3, за умовами якого довіритель доручає, а повірений зобов`язується за винагороду здійснити від імені та за рахунок довірителя юридичні дії по організації будівництва об`єкта, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 і після введення в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку передати довірителю об`єкт та всі необхідні документи для оформлення права власності на нього (пункт 2.1 договору).
Предметом договору є паркомісце №ІІІ площею 17.2 кв.м., що знаходиться в цокольному приміщенні в багатоквартирному будинку по АДРЕСА_2 .
Згідно з пунктом 5.4 Договору доручення №1607/06-17-3 від 07.06.2016 року договірну ціну довіритель зобов`язаний внести відповідно до нижченаведеного графіку: 200 000 грн – 07.06.2016 року.
27 жовтня 2017 року між ТОВ «ВАШ СТАТУС» та ОСОБА_2 підписано Акт прийому-передачі №ІІІ-І, за умовами якого на виконання договору виконавець передав, а замовник прийняв паркомісце №ІІІ по АДРЕСА_3 , розташоване у цокольному приміщенні, загальною площею 17,2 м.кв.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанці, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 за ОСОБА_2 та паркомісце №ІІІ по АДРЕСА_3 , розташоване у цокольному приміщенні, загальною площею 17,2 м.кв. є об`єктами сумісної власності подружжя.
Так, договори Доручення від 07 червня 2016 року №1607/06-17-2, №1607/06-17-3 на будівництво квартири та паркомісця між ОСОБА_2 та ТОВ «ВАШ СТАТУС» було укладено ОСОБА_2 в період перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою. Згідно вказаних договорів плата за об`єкти вноситься довірителем 07.06.2016 року, тобто в день укладання вказаних договорів. На час прийняття об`єктів в експлуатацію зобов`язання за договорами доручення щодо оплати були виконанні. ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів того, що придбання вказаного нерухомого майна він використав власні особисті кошти, а не за спільні кошти сім`ї.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника ОСОБА_2 про те, що вказані об`єкти нерухомого майна придбані ним після припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , що підтверджується рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 лютого 2017 року у справі №344/1845/17, яким встановлено, що з січня 2016 року сторони шлюбні відносини не підтримують з січня 2016 року, виходячи з наступного.
У постанові ВС від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зроблено висновок про те, що преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. 
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 лютого 2017 року у справі №344/1845/17 судом встановлено, що сторони не підтримують сімейних стосунків, шлюб їх існує формально, миритися не бажають. Збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. 
Мотивувальна частина вказаного судового рішення не містить встановлених судом обставин про те, що з січня 2016 року сторони разом не проживають.
Зазначення в описовій частині рішення стислого викладу позиції позивача (обставин) не є преюдицією, тому доводи апеляційної скраги ОСОБА_2 в цій частині безпідставні та не заслуговують на увагу. 
Покази свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не є безперечними доказами про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не проживали сім`єю, та не підтверджують факт придбання спірних об`єктів за особисті кошти ОСОБА_2 .
При розгляді справи у суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 посилався на те, що квартиру АДРЕСА_4 придбано його матір`ю ОСОБА_4 , якас платила за квартиру власні кошти. 
На підтвердження вказаних обставин суду першої інстанції було надано договір доручення №1607/06-17-2 від 11 квітня 2016 року укладений між ОСОБА_4 (довіритель) та ТОВ «ВАШ СТАТУС» (повірений), за умовами якого довіритель доручає, а повірений зобов`язується за винагороду здійснити від імені та за рахунок довірителя юридичні дії по організації будівництва об`єкта, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 і після введення в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку передати довірителю об`єкт та всі необхідні документи для оформлення права власності на нього (пункт 2.1 договору).
Об`єкт – квартира площею 125,05 на 7 поверсі в багатоквартирному будинку по АДРЕСА_2 .
Згідно з пунктом 5.2 Договору доручення №1607/06-17-2 від 11.04.2016 року договірна ціна об`єкта складає 1375550,00 грн.
Договірну ціну довіритель зобов`язаний вносити відповідно до нижченаведеного графіку: 844 087, 50 грн – 07.06.2016 року. (п.5.4 договору).
Згідно довідки про здійснення розрахунку згідно договору доручення №2820 від 05.05.2016 року та квитанції до прибуткового касового ордера від 05.05.2016 року ОСОБА_4 було сплачено гривневий еквівалент 844 087,50 грн. 
Судом встановлено, що 07 червня 2016 року між ОСОБА_2 (довіритель) та ТОВ «ВАШ СТАТУС» (повірений) було укладено Договір доручення №1607/06-17-2 за умовами якого довіритель доручає, а повірений зобов`язується за винагороду здійснити від імені та за рахунок довірителя юридичні дії по організації будівництва об`єкта, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 і після введення в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку передати довірителю об`єкт та всі необхідні документи для оформлення права власності на нього (пункт 2.1 договору). Предметом договору є квартира площею 125,05 м.кв. на 7 поверсі в багатоквартирному будинку по АДРЕСА_2 . Пунктом 5.2. вказаного договору встановлену ціну об`єкта у розмірі 844 087, 50 грн, яку довіритель зобов`язаний внести відповідно до нижченаведеного графіку – 07.06.2016 року (п. 5.4. договору). 
Між тим, ОСОБА_2 не надано суду належних доказів того, що майнові права за договором доручення №1607/06-17-2 від 11 квітня 2016 року, який було укладено між ОСОБА_4 та ТОВ «ВАШ СТАТУС» було відступлено ОСОБА_2 .
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про те, що ОСОБА_2 не довів належними доказами, що він набув право вимоги за договором Доручення №1607/06-17-2 від 11 квітня 2016 року, який було укладено між ОСОБА_4 та ТОВ «ВАШ СТАТУС». Суду не надано договору про відступлення права вимоги, а Договір доручення №1607/06-17-2 від 07 червня 2016 року укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «ВАШ СТАТУС» не є договором відступлення прав вимоги.
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив, що у нього не було коштів на придбання вказаної квартири, та те, що кошти за квартиру було сплачено його матір`ю ОСОБА_4 . 
Враховуючи, що договір Доручення №1607/06-17-2 від 11 квітня 2016 року, який було укладено між ОСОБА_4 та ТОВ «ВАШ СТАТУС», та договір Доручення №1607/06-17-2 від 07 червня 2016 року, який укладено між за ОСОБА_2 та ТОВ «ВАШ СТАТУС» мають різну ціну за об`єкт нерухомості, відсутність договору про відступлення права вимоги за Договором доручення №1607/06-17-2 від 11 квітня 2016 року, квитанція про сплату ОСОБА_4 від 05травня 2016 року не є належним доказом сплати ціни за спірну квартиру саме матір`ю ОСОБА_2 за договором Доручення №1607/06-17-2 від 07 червня 2016 року, який укладено між ОСОБА_2 та ТОВ «ВАШ СТАТУС».
Колегія суддів вважає, що квитанція до прибуткового касового ордеру від 23 жовтня 2017 року про сплату ОСОБА_2 за договором доручення 1607/06-17-3 185710, 00 грн не свідчить, що саме 23 жовтня 2017 року ОСОБА_2 сплатив плату за паркомісце згідно договору Доручення №1607/06-17-3 від 07 червня 2016 року, оскільки п.5.2 вказаного договору визначено ціну паркомісця №ІІІ – 200 000, 00 грн і згідно п.5.5 договору договірну ціну довіритель зобов`язаний внести 07 червня 2016 року. Доказів того, що у період з 07.06.2016 року по 23.10.2017 року змінилася ціна паркомісця в сторону зменшення, ОСОБА_2 суду не надано, так само не надано суду доказів того, що до вказаного договору вносилися зміни щодо строку внесення плати за паркомісце. 
З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 не надано суду належних доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на вказану вище квартиру та паркомісце, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про те, що вказані спірні об`єкти є спільною власністю подружжя.
Розірвання шлюбу, незаконне подальше відчуження третій особі не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається спільною сумісною власністю сторін.
Судом встановлено, що 27 квітня 2018 року ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_4 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири. Згоди на продаж вказаної квартири ОСОБА_1 не надавала, тому суд дійшов вірного висновку, що вказаний договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним. 
У постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року У справі №756/13997/15 зазначено, що, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункту 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)). Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту  Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)).
Як вбачається із матеріалів справи, позивачем ОСОБА_1 та позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 фактично заявлено вимоги про поділ спільного майна подружжя. Між тим, сторони не визначилися з варіантом поділу спірного майна, тому суд дійшов вірного висновку, що об`єкти спільного майна подружжя повинні бути поділені судом. Тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивач просила визнати за позивачкою право власності на частини спірного майна, а суд вийшов за межі позовних вимог не заслуговує на увагу. Суд дійшов вірного висновку, що запропоновані у первісному та зустрічному позовах варіанти поділу майна в частках по щодо кожного об`єкту не є ефективним способом захисту прав сторін при поділі майна подружжя.
Склад та обсяг майна, яке є спільною сумісною власністю та підлягало поділу, дозволяло суду здійснити його поділ шляхом передачі кожному з подружжя окремого об`єкта нерухомого майна. При цьому суд врахував фактичний порядок користування спільним сумісним майном, який склався щодо цього майна між сторонами, за яким ОСОБА_2 разом із своєю новою сім`єю користується та тривалий час проживає в квартирі АДРЕСА_4 , користується паркомісцем.
Позивачка ОСОБА_1 зареєструвала місце свого проживання в квартирі АДРЕСА_9 . Ці обставини сторонами на оспорювалися.
Разом з тим, суд не врахував, роз`яснень, які міститься у пунктах 22, 30 постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи та визначив вартість майна, яке виділяється ОСОБА_2 за ціною, яка зазначена у договорах Доручення № 1607/06-17-2, №1607/06-17-3 станом на час їх укладання (2016 рік). 
Для з`ясування вартості квартир ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 23 січня 2024 року по справі було призначено будівельно-технічну експертизу.
Згідно висновку експерта №10/12/С за результатами проведення судово оціночно- будівельної експертизи від 08 січня 2024 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_6 станом на квітень 2017 року, могла становити – 1320305, 00 грн. 
Ринкова вартість квартири АДРЕСА_12 станом на час проведення експертизи становить – 3521142, 00 грн.
Для повного, всестороннього розгляду справи, з`ясування ринкової вартості спірних об`єктів нерухомості ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року було призначено додаткову судову будівельно- технічну експертизу.
Згідно висновку експерта за результатами проведення судової додаткової оціночно-будівельної експертизи №278/25-28 від 28 листопада 2025 року дійсна вартість квартири АДРЕСА_4 на час проведення експертизи з урахуванням технічного стану цих об`єктів станом на лютий 2017 року становить - 4406332, 00 грн.
Дійсна вартість нежитлового приміщення парко місце №ІІІ по АДРЕСА_3 станом на час проведення експертизи з урахуванням технічного стану об`єкта на лютий 2017 року становить – 590407, 00 грн.
Дійсна вартість квартири АДРЕСА_4 на час проведення експертизи становить - 7983353, 00 грн. 
Дійсна вартість нежитлового приміщення парко місце №ІІІ по АДРЕСА_3 станом на час проведення експертизи становить - 590407, 00 грн.
З урахуванням висновків судово оціночно- будівельної експертизи від 08 січня 2024 року та з урахуванням висновків судової додаткової оціночно-будівельної експертизи №278/25-28 від 28 листопада 2025 року вартість нерухомого майна, яке підлягає поділу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 складає – 12 094 902, 00 грн. 
ОСОБА_1 виділяється квартира АДРЕСА_12 вартістю - 3 521 142, 00 грн.
ОСОБА_2 виділяється квартира АДРЕСА_13 вартістю - 7983353, 00 грн та нежитлове приміщення парко місце №ІІІ по АДРЕСА_3 вартістю -590407, 00 грн, а всього на суму 8 573 760, 00 грн.
Частиною другою статті 71 СК України передбачено, що неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема (але не виключно) на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).
Оскільки майно подружжя складається, як правило, з різних за призначенням та вартістю речей, розподіл здійснюється таким чином, щоб в остаточному підсумку кожен одержав у натурі таку кількість речей, вартість яких була б тотожна величині частки дружини та чоловіка. 
У випадку, коли такої натуральної точності досягти неможливо, виходом із ситуації є доплата одному з подружжя грошової компенсації.
У пункті 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182 цс21) викладено висновок, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.
За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.
У пункті 50 цієї ж постанови Великої Палати Верховного Суду вказано, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. 
При розгляді справи у суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_10 суду пояснила, що ОСОБА_1 згодна на отримання частини компенсації при поділі майна.
З урахуванням викладеного та положень ст.70, 71 СК України щодо рівності часток подружжя при поділі майна на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 підлягає стягненню в якості компенсації різниця вартості квартира АДРЕСА_4 та нежитлового приміщення паркомісця №ІІІ по АДРЕСА_1 у розмірі – 2 526 309 грн.
Згідно з ч. 1, 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом доповнення резолютивної частини рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 в якості компенсації різницю вартості квартири  АДРЕСА_4 разом з нежитловим приміщення паркомісцем №ІІІ в сумі 2 526 309 грн.

Колегія суддів не приймає до уваги пояснення ОСОБА_3 що вона є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_4 та те, що суд першої інстанції ухвалив рішення за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною четвертою вказаної статті встановлено, що суд апеляційної інстанції необмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Частиною третьою ст.376 ЦПК України визначені порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Оскаржуване судове рішення ухвалено 08 вересня 2023 року. В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 пояснила суду, що нею подані письмові пояснення, однак рішення суду вона не оскаржувала. Судом апеляційної інстанції роз`яснено ОСОБА_3 положення ч.1 ст.367 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 була обізнана про рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2023 року, її представник ОСОБА_14 08 вересня 2023 року отримав копію судового рішення, нею отримувалися судові повістки про розгляд справи у суді апеляційної інстанції за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Однак, ОСОБА_3 не скористалася своїм правом на апеляційне оскарження рішення суду. Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не містять доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині визнання договору купівлі-продажу квартири від 27 квітня 2018 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 . Письмові пояснення ОСОБА_3 не містять посилань на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції і таких підстав судом не встановлено. Тому з урахуванням положень ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів поданих апеляційних скарг.

За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За правилами ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Колегія суддів вважає, що є підстави для перерозподілу судових витрат за результатами апеляційного перегляду пропорційно розміру задоволених вимог.
За подання позовної заяви ОСОБА_1 за вимоги майнового та немайнового характеру сплачено судовий збір в сумі 840, 80 грн. (т. 1 а.с. 26) та 3 190 грн (т. 1 а.с. 33).
За подання зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 за вимогу майнового характеру сплачено судовий збір в розмірі 840 грн (т. 1 а.с. 156) та 9 669 грн (т. 1 а.с. 230).
За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір в розмірі 6 046,50 грн (т. 4 а.с. 112)
За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатив судовий збір в розмірі 15 202, 50 грн (т. 4 а.с. 104).
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року було відстрочено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 сплату судового збору за апеляційними скаргами до ухвалення судового рішення у справі.
Відповідно до частини другої статті 176 ЦПК України якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.
Відповідно частини другої статті 6 Закону України «Про судовий збір» у разі, якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи.
Звертаючись з позовом до суду, позивачка ОСОБА_1 визначила ціну позову в розмірі 319 000 грн.
При вирішенні справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що згідно висновку експерта №278/25-28 від 28.11.2025 року ринкова вартість спірної квартири  АДРЕСА_4 7 983 353 грн та вартість спірного нежитлового приміщення паркомісця АДРЕСА_14 590 407 грн.
Отже, вимоги майнового характеру заявлені ОСОБА_1 на суму загальну 8 573 760 грн.
Оскільки 1 відсоток ціни позову, перевищує 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 2020 рік (коли позивачка ОСОБА_1 звернулась з позовом), тому судовий збір, який підлягав сплаті ОСОБА_1 за вимогу майнового характеру становить 10 510 грн (5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 2020 рік) та за вимогу немайнового характеру 840,80 грн (входячи з 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2020 рік), а всього 11350,80 грн.
Сума судового збору, яку ОСОБА_1 мала сплатити за подання апеляційної скарги становить 17 026,20 грн (виходячи з 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви).
Згідно експертного висновку від 08.01.2024 року вартість квартири  АДРЕСА_9 становить 3 521 142 грн.
Оскільки 1 відсоток ціни позову, перевищує 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 2020 рік (коли позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 звернувся з позовом) за подання позовної заяви ОСОБА_2 повинен був сплатити судовий збір за вимогу майнового характеру 10 510 грн (5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 2020 рік).
Сума судового збору, яку ОСОБА_2 мав сплатити за подання апеляційної скарги становить 15 765 грн (виходячи з 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви).
Отже, відповідно до положень ч. 2 ст. 176 ЦПК України та ст. 6 Закону України «Про судовий збір» є підстави для стягнення недоплаченої суми судового збору за подання позовних заяв та апеляційних скарг в дохід держави.
Оскільки ОСОБА_1 заявлено вимоги майнового характеру на суму загальну 8 573 760 грн, а задоволено вимогу майнового характеру на 2 526 309 грн, що становить 29,47% та задоволено вимогу немайнового характеру, то з ОСОБА_1 на користь держави за подання позовної заяви за вимогу майнового характеру необхідно достягнути судовий збір в сумі 4222,70 грн, а з ОСОБА_2 на користь держави слід стягнути 3 938,10 грн.
Позовні вимоги ОСОБА_2 за зустрічним позовом задоволено частково, тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір за подання зустрічної позовної заяви в розмірі 5 255 грн.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, а саме на 29,47%, тому враховуючи вже сплачену суму судового пропорційно задоволеним вимогам з ОСОБА_1 на користь держави за подання апеляційної скарги слід достягнути судовий збір в сумі 5152,55 грн, а з ОСОБА_2 пропорційно задоволеним вимогам за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на користь держави слід достягнути судовий збір в розмірі 5907,15 грн, а також оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, то з нього на користь держави за його апеляційною скаргою слід достягнути судовий збір в розмірі 562, 50 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2023 року змінити.

Резолютивну частину рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2023 року доповнити абзацом наступного змісту:
«Стягнути з ОСОБА_2 , ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_5 на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_15 в якості компенсації різницю вартості квартири  АДРЕСА_4 разом з нежитловим приміщення паркомісцем №ІІІ в сумі 2 526 309 грн». 

Стягнути з ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_15 на користь держави судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги витрати в загальній сумі 9375,25 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_15 на користь ОСОБА_2 , ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_5 судові витрати по сплаті судового збору за подання зустрічної позовної заяви в сумі 5 255 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_5 на користь держави судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в загальній сумі 10 408,25 грн. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текс постанови складено 09 березня 2026 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: І.О. Максюта

Є.Є. Мальцева