ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року	Львів	Справа № 140/11/25 пров. № А/857/13118/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Шавеля Р.М.,
суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській обл. на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28.02.2025р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Ходачинської Юлії Юріївни, діючої на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській обл. про визнання відмови протиправною, зобов`язання здійснити виплату недоотриманої пенсії (суддя суду І інстанції: Каленюк Ж.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 28.02.2025р., м.Луцьк; дата складання повного рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

30.12.2024р. (згідно з відбитком календарного штемпеля на поштовому відправленні) представник адвокат Ходачинська Ю.Ю., діюча на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом, в якому просила:
визнати протиправними дії Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України у Волинській обл. щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 недоотриманої пенсії батька ОСОБА_2 у зв`язку із його смертю у розмірі 146637 грн. 29 коп.; 
зобов`язати ГУ ПФ України у Волинській обл. виплатити ОСОБА_1 недоотриману пенсію батька ОСОБА_2 після його смерті у розмірі 146637 грн. 29 коп., яка нарахована на виконання рішень Волинського окружного адміністративного суду від 21.01.2022р. у справі № 140/13773/21 та від 24.05.2023р. у справі № 140/4263/23; вирішити питання про судові витрати (а.с.1-4, 31).

Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами справи (а.с.34 і на звороті).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28.02.2025р. заявлений позов задоволено; визнано протиправними дії ГУ ПФ України у Волинській обл. щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 недоодержаної пенсії батька ОСОБА_2 після його смерті в сумі 146637 грн. 29 коп.; зобов`язано ГУ ПФ України у Волинській обл. виплатити ОСОБА_1 недоодержану пенсію батька ОСОБА_2 після його смерті в сумі 146637 грн. 29 коп.; стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України у Волинській обл. судові витрати у сумі 1211 грн. 20 коп. (а.с.54-56).

04.03.2025р. за допомогою системи «Електронний суд» представник адвокат Ходачинська Ю.Ю., діюча на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , скерувала на адресу суду заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просила стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України у Волинській обл. на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 4000 грн., що пов`язані з розглядом справи (а.с.59-60).

Відповідно до додаткового рішення суду від 14.03.2025р. заяву про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України у Волинській обл. на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн.; у задоволенні решти вимог заяви відмовлено (а.с.76-78).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України у Волинській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.85-89).
Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що на виконання рішень суду в справі № 140/13773/21 та у справі № 140/4263/23 ОСОБА_2 проведено перерахунок пенсії; сума нарахувань становить 127570 грн. 62 коп. та 19066 грн. 67 коп. відповідно. У зв`язку з недостатнім фінансуванням з державного бюджету на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями судів кошти, нараховані на виконання рішень суду в справах № 140/13773/21 та № 140/4263/23, залишилися невиплаченими за життя ОСОБА_2 23.09.2024р. ОСОБА_1 звернувся із заявою про виплату недоотриманої пенсії померлого батька ОСОБА_2 , на яку листом № 13498-12694/О-02/8-0300/24 від 15.10.2024р. було надано відповідь. 
Водночас, для включення нарахованих доплат до Реєстру судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою, необхідно надати рішення суду про заміну сторони виконавчого провадження.
Відповідач стверджує, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовною заявою про стягнення з ГУ ПФ України у Волинській обл. недоотриманої суми пенсії, набутої в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_2 , не дотримався вимог процесуального закону щодо підсудності.
Також відповідач зазначив, що надані позивачем докази не є підтвердженням понесених витрат; адвокатом безпідставно завищено оцінку вартості його роботи; витрати на правову допомогу є необґрунтованими та не відповідають складності справи. 

Представник адвокат Ходачинська Ю.Ю., діюча на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , подала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вважає її безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції надав належну оцінку всім обставинам справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального законодавства, ухвалив законне і справедливе судове рішення.
Також у відзиві представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 2000 грн. (а.с.107-113).

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 06.12.1999р. (а.с.8).
ОСОБА_2 перебував на обліку в ГУ ПФ України у Волинській обл. та отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21.01.2021р. у справі № 140/13773/21, яке набрало законної сили 22.02.2022р., зобов`язано ГУ ПФ України у Волинській обл. здійснити ОСОБА_2 з 01.12.2019р. перерахунок та виплату пенсії за вислугу років на підставі довідки Департаменту персоналу МВС України № 22/6-5791 від 24.09.2021р. (з урахуванням раніше виплачених сум) (а.с.11-16).
ГУ ПФ України у Волинській обл. провело ОСОБА_2 перерахунок пенсії за період з 01.12.2019р. по 30.04.2022р. та нарахувало 257030 грн. 67 коп., до виплати підлягає 127570 грн. 62 коп., що слідує з розрахунку сум пенсійних виплат на виконання рішення суду в справі № 140/13773/21 (а.с.43) та листа відповідача № 4437-29/О/ВС-02/8-0300/22 від 18.04.2022р. (а.с.17).
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24.05.2023р. у справі № 140/4263/23, яке набрало законної сили 24.06.2023р., зобов`язано ГУ ПФ України у Волинській обл. провести ОСОБА_2 з 15.09.2022р. нарахування та виплату щомісячної доплати в розмірі 2000 грн. відповідно до постанови КМ України № 713 від 14.07.2021р. «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб» (а.с.19-21).
Із розрахунку пенсійних виплат на виконання рішення суду в справі № 140/4263/23 (а.с.44) слідує, що внаслідок проведеного ГУ ПФ України у Волинській обл. перерахунку ОСОБА_2 за період з 01.09.2022р. по 30.06.2023р. належить виплатити 19066 грн. 67 коп., що підтверджується листом ГУ ПФ України у Волинській обл. № 24309-22971/О-02/8-0300/23 від 20.07.2023р. (а.с.22).
Згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 29.06.2024р. ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).
23.09.2024р. ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФ України у Волинській обл. із заявою про виплату недоодержаної його батьком ОСОБА_2 у зв`язку із смертю пенсії (а.с.24).
Листом ГУ ПФ України у Волинській обл. № 13498-12694/О-02/8-0300/24 від 15.10.2024р. повідомлено ОСОБА_1 , що для включення нарахованих доплат до Реєстру судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою, необхідно надати рішення суду про заміну сторони виконавчого провадження (а.с.25).

Вважаючи протиправною відмову відповідача щодо виплати недоотриманої суми пенсії померлого батька згідно з рішеннями суду, позивач звернувся до суду із розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 у термін не пізніше 6 місяців після смерті його батька ОСОБА_2 звернувся до пенсійного органу із заявою про виплату недоотриманої ОСОБА_2 за життя пенсії, що нарахована на виконання рішень суду, але невиплачена на час смерті останнього, тому відповідно до ст.61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» позивач має право на отримання недоотриманої пенсії його померлого батька.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність правових підстав щодо задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст.46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ визначено Законом України № 2262-XII від 09.04.1992р. «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» /надалі – Закон України № 2262-XII/.
Відповідно до ч.1 ст.61 Закону № 2262-ХІІ суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. 
Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.

Порядок подання відповідною особою заяви про виплату недоодержаної пенсії, її форма, а також перелік необхідних документів визначені Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затв. Правління ПФ України № 3-1 від 30.01.2007р. /надалі – Порядок № 3-1/, відповідно до п.3 якого така заява подається заявником до органу, що призначає пенсію.
Згідно з п.9 Порядку № 3-1 до заяви про виплату недоодержаної пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера додаються такі документи:
1) свідоцтво про смерть пенсіонера;
2) документи, що підтверджують належність членів сім`ї до осіб, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника, які передбачені пунктом 3 цього розділу;
3) документи, що засвідчують родинні відносини з померлим пенсіонером, які передбачені пунктом 12 цього розділу, та відомості про проживання з пенсіонером на день його смерті (у разі неможливості надати такі документи факт проживання з пенсіонером встановлюється у судовому порядку) (для виплати членам сім`ї, що не належать до осіб, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника).

Зміст ст.61 Закону № 2262-ХІІ узгоджується з положеннями Цивільного /ЦК/ України.
Зокрема, згідно зі ст.ст.1218, 1219 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 
Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема, права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом.
Статтею 1227 ЦК України, в свою чергу, визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Отже, Закон № 2262-ХІІ визначає спеціальний правовий режим грошових коштів у вигляді пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю. Такий підхід до врегулювання цих правовідносин має соціальне спрямування через закріплення спеціального порядку переходу права на отримання зазначених сум до певного кола осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника або є членами сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті. У цьому випадку право вимоги у зазначених осіб виникає не внаслідок спадкового правонаступництва, а через інший юридичний склад та у спеціально визначений законом порядок. Зокрема, відповідно до ч.3 ст.61 Закону № 2262-ХІІ зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.
Лише у разі відсутності у померлого пенсіонера з числа військовослужбовців (інших осіб, які мають право на пенсію за Законом № 2262-ХІІ) членів сім`ї, які належать до кола осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника або членів сім`ї, які проживали разом із ним на день його смерті, або у випадку, коли вказані особи у межах визначених законом строку не звернулися за отриманням сум пенсії, які належали померлому пенсіонерові, правовідносини пов`язані з отриманням цих сум пенсії, що підлягали виплаті такому пенсіонерові за його життя, стають спадковими.

Тобто, в разі переходу до вказаних осіб належних спадкодавцеві соціальних виплат, відповідні відносини не є спадковими, у зв`язку з чим не застосовуються норми спадкового права. У цьому випадку право вимоги у зазначених осіб виникає не внаслідок спадкового правонаступництва, а через інший юридичний склад та у спеціально визначений законом порядок. Зокрема, відповідно до ч.3 ст.61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.

Таким чином, вимоги зобов`язального характеру, заявлені позивачем у цій справі, нерозривно пов`язані з особою спадкодавця і не допускають правонаступництва, а тому заміна стягувача, у цьому випадку, не є належним способом захисту прав заявника.
Своєю чергою, відмова пенсійного органу у виплаті позивачу таких сум може бути підставою для звернення останнього до суду із позовом за захистом своїх прав.
Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постановах від 16.05.2023р. у справі № 420/288/21 та від 27.09.2023р. у справі № 420/16546/21, від 05.12.2023р. у справі № 420/18164/23, від 30.01.2024р. у справі № 420/8604/21, від 14.02.2024р. у справі № 462/3575/17, від 25.04.2024р. у справі № 420/18507/21.

Встановлено, що нарахованою на виконання рішень у справі № 140/13773/21 та у справі № 140/4263/23, але не виплаченою ОСОБА_2 на момент його смерті, залишились пенсія в сумі 146637 грн. 29 коп.
ОСОБА_1 є сином померлого ОСОБА_2 , спільно проживав разом з батьком; 23.09.2024р., тобто до закінчення шестимісячного строку з дня смерті пенсіонера, позивач звернувся до пенсійного органу за виплатою недоодержаної пенсії.
Таким чином, позивач дотримався умов, які визначені ст.61 Закону № 2262-XII та Порядком № 3-1.
При цьому посилання відповідача на необхідність заміни стягувача належним правонаступником є безпідставними, оскільки позивач звернувся щодо виплати йому недоотриманої пенсії його померлого батька відповідно до ст.61 Закону №2262-ХІІ, а не щодо виконання рішень суду.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що суми пенсії, які підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за Законом № 2262-ХІІ та членів їх сімей, і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини, а виплачуються виключно за процедурою, визначеною ч.1 ст.61 Закону № 2262-ХІІ, а тому наявні підстави для задоволення позову.

Також колегія суддів вважає, що обраний спосіб захисту прав позивача повністю відповідає вимогам діючого законодавства.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем ОСОБА_1 в суді першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому ст.134 КАС України.
За змістом п.1 ч.3 ст.134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), за наявності - документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. 
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування зазначених витрат.

Позивачем заявлено до відшкодування витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою, отриманою в суді першої інстанції від адвоката Ходачинської Ю.Ю., в загальному розмірі 4000 грн.

На підтвердження факту надання правової допомоги адвокатом Ходачинською Ю.Ю. в суді першої інстанції позивач представив наступні письмові докази (в копіях/оригіналах):
договір про надання професійної правничої допомоги № 35-204 від 26.11.2024р., укладений між адвокатом Ходачинською Ю.Ю. та ОСОБА_1 (а.с.62-63);
ордер на надання правничої допомоги серії АС №1120207 (а.с.61), який виданий на підставі вказаного договору адвокатом, що здійснює адвокатську діяльність індивідуально; 
додаткову угоду № 1 від 26.11.2024р. до вказаного договору (а.с.63);
акт № 35-204/01 від 03.03.2025р. прийому-передачі наданих правничих послуг (а.с.64);
квитанцію до прибуткового касового ордера № 35/2024/01 від 03.03.2025р. (а.с.65).

За змістом п.1.1 договору про надання професійної правничої допомоги № 35-204 від 26.11.2024р. адвокат приймає доручення клієнта та бере на себе зобов`язання надати клієнту професійну правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених договором, а клієнт зобов`язується сплатити гонорар та фактичні витрати адвоката, понесені ним у зв`язку із виконанням договору.
Додатковою угодою № 1 від 26.11.2024р. до договору сторони визначили предмет цієї угоди, зокрема, адвокат приймає на себе зобов`язання щодо вжиття всіх можливих заходів щодо надання правничої допомоги клієнту в адміністративній справі про визнання дій ГУ ПФ України у Волинській обл. протиправними та зобов`язання вчинити дії (п.1), а також погодили вартість виконаних робіт та наданих послуг у сумі 4000 грн., сплата яких має здійснюватися по факту виконаних робіт (п.п.3, 4).
Відповідно до п.5 додаткової угоди правнича допомога вважається наданою після підписання акту приймання-передачі наданих правових послуг.
Актом прийому-передачі послуг № 35-204/01 від 03.03.2025р. стверджується, що на виконання умов договору № 35-2024 від 26.11.2024р. адвокатом Ходачинською Ю.Ю. для ОСОБА_1 надані послуги на суму 4000 грн., а саме: консультування, опрацювання матеріалів справи, збір доказів – 1000 грн; складання, оформлення та подання позовної заяви про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії до Волинського окружного адміністративного суду – 3000 грн.
Квитанцією до прибуткового касового ордера № 35-2024/01 від 03.03.2025р. підтверджується отримання адвокатом від позивача 4000 грн. згідно з договором про надання правничої допомоги від 26.11.2024р. та акту прийому-передачі наданих правничих послуг № 35-204/01 від 03.03.2025р.

Отже, надані суду матеріали доводять факт надання позивачу правової допомоги адвокатом Ходачинською Ю.Ю. в суді першої інстанції, а відтак підтверджують понесення позивачем витрат на правову допомогу в розглядуваній адміністративній справі.

Частинами 1 і 2 ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (п.131 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022р. в справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (п.28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц; п.19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021р. у справі № 910/12876/19).

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (п.п.133-134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022р. в справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у п.5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020р. у справі № 904/4507/18.
У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (п.147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022р. в справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).
Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Відповідно до ст.17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини /ЄСПЛ/, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п.30, ECHR 1999-V).
В пункті 269 рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п.55 з подальшими посиланнями).
Як відзначено у п.95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява N 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у п.154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Окрім цього, згідно зі ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами.

Апеляційний суд вважає, що позивачем доведено фактичне понесення витрат на правову допомогу у вигляді підготовки та поданні позовної заяви, що охоплювалися представництвом інтересів позивача в суді першої інстанції.
Враховуючи складність справи, співмірність понесених витрат із ціною позову та значення справи для позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, в розмірі 2000 грн.

Колегія суддів відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій ним апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а відтак останні не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

За наведених обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про підставність та обґрунтованість заявленого позову, а тому заявлений позов підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, понесених позивачем ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Позивачем заявлені до відшкодування витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою, отриманою в суді апеляційної інстанції, адвокатом Ходачинською Ю.Ю. у вигляді представництва інтересів в апеляційному суді в розмірі 2000 грн.
На підтвердження факту надання правової допомоги адвокатом позивачем представлено наступні письмові докази (в копіях/оригіналах):
ордер на надання правничої допомоги серії АС № 1136568 (а.с.114); 
додаткову угоду № 2 від 16.04.2025р., 
акт № 35-204/03 від 16.04.2025р. прийому-передачі наданих правничих послуг (а.с.116), 
квитанцію до прибуткового касового ордера № 35-2024/03 від 16.04.2025р. (а.с.117).
Актом прийому-передачі послуг № 35-204/03 від 16.04.2025р. стверджується, що на виконання умов договору № 35-2024 від 26.11.2024р. адвокатом Ходачинською Ю.Ю. для ОСОБА_1 надані послуги на суму 2000 грн., а саме: консультування, опрацювання матеріалів апеляційної скарги, складання та подання відзиву на апеляційну скаргу – 2000 грн.

Із змісту згаданих документів однозначно та чітко убачається, що останні стосуються правової допомоги, наданої позивачу під час розгляду апеляційної скарги ГУ ПФ України у Волинській обл. на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28.02.2025р. в адміністративній справі № 140/11/25.

Отже, надані суду матеріали доводять факт надання позивачу правової допомоги адвокатом Ходачинською Ю.Ю. в суді апеляційної інстанції, а відтак підтверджують понесення позивачем витрат на правову допомогу в розглядуваній справі № 140/11/25.

Відповідно до ст.17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини /ЄСПЛ/, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п.30, ECHR 1999-V).
В пункті 269 рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п.55 з подальшими посиланнями).
Як відзначено у п.95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява N 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у п.154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

В силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Також наявність/відсутність з боку іншої сторони заперечень проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має значення лише для вирішення питання про співмірність заявлених до відшкодування судових витрат на правову допомогу (ч.7 ст.134 КАС України), але не впливає на обов`язок суду під час вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну допомогу застосовувати ч.ч.1-4 ст.134 КАС України і перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим, окрім співмірності, критеріям.

Апеляційний суд вважає, що позивачем доведено фактичне понесення витрат на правову допомогу у вигляді підготовки подання відзиву на апеляційну скаргу.

Водночас, апеляційний суд звертає вагу, що витрати на оплату правничої допомоги підлягають відшкодуванню незалежно від того, чи їх сторона уже сплатила, чи їх вона ще має сплатити.
Так, Верховний Суд у постанові від 01.11.2022р. по справі № 757/24445/21-ц дійшов висновку, що відсутність доказів оплати вартості наданих адвокатом послуг не може виступати самостійною підставою для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу.
При вирішенні наведеного питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду по наведеній категорії справ, яка викладена у постанові Великої Палати від 27.06.2018р. у справі № 826/1216/16, в постановах Касаційного адміністративного суду від 05.09.2019р. у справі № 826/841/17, від 19.09.2019р. у справі № 826/8890/18, які в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковими під час вирішення наведеного спору.

Враховуючи складність справи, залишення без задоволення апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції, співмірність понесених витрат із ціною позову та значення справи для позивача, присуджену суму витрат на правову допомогу в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до обґрунтованого висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача ГУ ПФ України у Волинській обл., який був апелянтом в розглядуваній справі, на користь позивача суми витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в суді апеляційної інстанції, в загальному розмірі 1000 грн.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ ПФ України у Волинській обл.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській обл. на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28.02.2025р. в адміністративній справі № 140/11/25 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській обл.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській обл. (місцезнаходження: 43027, Волинська обл., м.Луцьк, Київський майдан, буд.6; код ЄДРПОУ 13358826) понесені витрати на професійну правничу (правову) допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 1000 (одна тисяча) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Дата складання повного судового рішення: 26.02.2026р.