ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2026 р. 	Справа № 440/16672/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 13.01.2026, головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков, м. Полтава, по справі № 440/16672/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Служби безпеки України   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Служби безпеки України (далі – відповідач), в якій просив:
визнати протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо нескладання довідки про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 з включенням до розрахунку за неотриману польову форму одягу та виплати на підставі неї компенсацію за неотримане речове майно;
зобов`язати Службу безпеки України скласти довідку про вартість речового майна, що належало до видачі ОСОБА_1 відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 та оформити згідно з додатком (пункт 5 Порядку № 178), до якої також включити розрахунок за неотриману польову форму одягу;
зобов`язати Службу безпеки України провести виплату компенсації за неотримане речове майно на підставі виданої довідки про вартість речового майна, що належало до видачі ОСОБА_1 .
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 13.01.2026 позовну заяву повернуто позивачеві.
Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 13.01.2026 року у справі № 440/16672/25 скасувати, справу направити до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу СБУ згідно наказу ДВКР СБУ №306-ОС/дск від 11.09.2025. 12.09.2025 р. вибув з СБУ, а 13 вересня 2025 р. прибув у розпорядження Міністра оборони України для подальшого проходження військової служби в ЗСУ (підтверджується корінцем припису СБУ). При цьому, про не нарахування та не видачу довідки про розмір грошової компенсації за не отримане речове майно, ОСОБА_1 дізнався лише у жовтні 2025 року після отримання листа відмови від 16.10.2025 № 21/2/2-М-18939 1454/5 та копії атестата № 66 на речове майно. При видачі припису та ознайомленні з наказом про виключення зі списків особового складу речовий атестат позивачу не надавався на ознайомлення, а був наданий в копії після звернення ОСОБА_1 з таким проханням. Отже, саме після отримання листа відмови від 16.10.2025 № 21/2/2 М-18939-1454/5 та копії атестата № 66 на речове майно ОСОБА_1 набув достовірної та документально підтвердженої інформації про те, що йому не буде нарахована та виплачена компенсація за речове майно. Відповідно з дати фактичного отримання листа та копії атестата почався перебіг 3 місячного строку для звернення до суду
Відповідач не скористався своїм правом надати відзив на апеляційну скаргу позивача.
За положеннями статей 294 та 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції про повернення заяви позивачу (заявникові) (пункт 3 частини першої статті 294 КАС України) розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Відповідно до частини першої статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення на підставі встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 29.12.2025 адміністративну справу прийнято до провадження, позовну заяву залишено без руху. Встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом надання до Полтавського окружного адміністративного суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з позовом з доказами поважності причин пропуску позивачами такого строку.
08.01.2026 до Полтавського окружного адміністративного суду від представника позивача надійшла заява про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав, в якій остання наполягає на тому, що про порушення своїх прав позивач фактично дізнався саме після отримання відповіді від 16.10.2025 (отримав поштовим відправленням трохи пізніше дати реєстрації листа), а не на день виключення зі списків, так як речовий атестат йому не вручався.
Крім того, ОСОБА_1 станом на дату його переміщення до Міністерства оборони України (в розпорядження Міністра оборони України) не погоджувався з таким переміщенням та оскаржив його до Полтавського окружного адміністративного суду (справа № 440/12398/25).
Оскільки розгляд справи № 440/12398/25 не завершився у строки, визначені КАСУ, та відбувся перебіг місячного строку, ОСОБА_1 було прийнято рішення про звернення до суду з позовом про зобов`язання скласти довідку про вартість речового майна та стягнення компенсації за неотримане речове майно в найкоротші терміни.
Крім того, представник позивача зазначила, що позивач, як військовослужбовець мав перебувати за новими місцями служби (переміщувався між двома в/ч, що забирало весь його час, адаптація до нових умов служби), фізично та психологічно не мав можливості займатися саме стягненням компенсації за речове майно, оскільки фізично знаходився поза межами м. Полтави та Полтавської області, а психологічно – вже займався одним судовим процесом та вирішував питання щодо законності його переміщення в ЗСУ, а також вирішував питання обставин отриманої ним вибухової травми.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того відсутності поважних причин пропуску строку звернення до суду з позовом.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції на підставі наступного.
У відповідності до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
Частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Зі змісту наведених норм слідує, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому, законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, унаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав. У той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Не звернення до суду з адміністративним позовом за захистом своїх прав через неналежне використання своїх процесуальних прав не є поважною причиною пропуску строку.
У постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 9901/425/19 Велика Палата Верховного суду зазначила, що у випадку, коли особа вважає, що її права при прийнятті, проходженні або звільненні з публічної служби були порушені, вона має право звернутися до суду у більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту у судовому порядку.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.
Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.
Так, позивач звернувся до суду з позовом щодо виплати компенсації за неотримане речове майно, що належало до видачі ОСОБА_1 при звільненні.
Отже, спірні відносини пов`язані з проходженням позивачем публічної служби, зокрема з приводу виплати компенсації за неотримане речове майно, а тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії, застосуванню підлягають саме положення ч. 5 ст. 122 КАС України, як норми спеціального процесуального закону, якою передбачено місячний строк звернення до суду з позовом.
З матеріалів справи встановлено, що позивач звільнений зі служби наказом начальника Департаменту військової контррозвідки від 11.09.2025 №306/ОС-ДСК.
У зв`язку із виключенням з особового складу СБУ, ОСОБА_1 23.09.2025 подав заяву про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Листом від 16.10.2025, відповідач повідомив про відсутність підстав для нарахування та виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.
Про отримання вказаного листа у жовтні, позивачем підтверджено в апеляційній скарзі.
Разом з наведеним листом, відповідачем надано атестат на речове майно ОСОБА_2 від 06.03.2025 № 66.
Не погодившись з такими діями Служби Безпеки України, позивач звернувся до суду з даним позовом 11.12.2025 року.
Таким чином, як вірно зроблено висновок судом першої інстанції, позивачем пропущено місячний строк звернення до суду з даним позовом.
Доводи апеляційної скарги про необхідність застосування тримісячного строку звернення до суду з позовною вимогою щодо компенсації за речове майно в порядку ст. 233 КЗпП України, колегія суддів вважає помилковими, з урахуванням наступного.
Так, у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» 2352-IX від 1 липня 2022 року частина другої статті 233 КЗпП України має такий зміст: із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Разом з тим, у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 визначено правову природу компенсації за неотримане речове майно, відповідно до якої речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця, а компенсації за неотримане речове майно слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.
Так, порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178, згідно з пунктом 3 якого грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: (І) звільнення з військової служби; (ІІ) загибелі (смерті) військовослужбовця. 
Тобто, право на компенсацію вартості за неотримане речове майно за період проходження служби військовослужбовці набувають при звільненні і це право реалізується шляхом подання відповідної заяви (рапорту) за місцем проходження служби.
Таким чином, спори стосовно проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання, пов`язані з реалізацією передбачених законом гарантій для військовослужбовця, навіть якщо подання відповідного позову про компенсацію відбувається після його звільнення з публічної (військової) служби, а тому до таких спорів підлягають застосуванню приписи частини п`ятої статті 122 КАС України, якою передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Наведена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 20.11.2025 року у справі № 260/1942/24.
Отже, доводи апеляційної скарги стосовно неправильного застосування судом першої інстанції положень ст. 122 КАС України, колегія суддів вважає помилковими.
Посилання позивача в своїй апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 24.03.2025 року у справі №520/3477/23, відповідно до висновків якої спір стосовно невиплати компенсації вартості за неотримане речове майно, у розумінні частини другої статті 233 КЗпП України охоплюється застосованим у ній визначенням «законодавство про оплату праці» та за подання позову якого, встановлюється тримісячний строк, колегія суддів відхиляє, з урахуванням останньої правової позиції Верховного Суду щодо обрахунку строків звернення до суду з позовом стосовно компенсації за неотримане речове майно, викладеними у вже наведеній вище постанові від 20.11.2025 року у справі № 260/1942/24.
Стосовно доводів апеляційної скарги, що ОСОБА_1 мав об`єктивні перешкоди у зверненні до суду, у зв`язку з проходженням військової служби, то колегія суддів зазначає, що посилання позивача на те, що він був військовослужбовцем, не може бути беззаперечною підставою для визнання строку пропущеним з поважних причин.
Позивач не надав жодних належних доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення до суду із позовом у зв`язку з проходженням військової служби та не навів поважних обставин, які не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду в межах встановленого строку (як-то, факт перебування позивача в зонах проведення бойових дій та безпосереднє залучення його до здійснення функцій із захисту держави під час дії воєнного стану в Україні у відповідний період; перебування позивача на лікуванні, тощо).
З наданих до заяви про поновлення процесуального строку звернення до суду з позовом довідок від 24.09.2025 року №33/3275 та від 11.11.2025 року №25/24192, встановлено що позивач перебував на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_1 та у Військовій частині НОМЕР_2 (відповідно).
Крім того, позивач зазначає, що з 02.11.2025 р. ОСОБА_1 призначений до військової частини НОМЕР_2 заступником начальника штабу військової частини.
Позивач не надав доказів в підтвердження своїх доводів, що він не мав доступу до мережі Інтернет, а також позивачем не наведено обґрунтувань та доказів в підтвердження того, що він увесь час перебував в зоні проведення бойових дій та заходів по стримуванню збройної агресії рф.
Крім того, слід зауважити про те, що позивачем протягом жовтня-грудня 2025 року подавалися інші позови, зокрема, у справах №440/13569/25, №440/16261/25, №440/16671/25 (про перерахунок та виплату грошового забезпечення, про видачу довідки про розмір грошового забезпечення станом на 01.01.2025 для перерахунку та виплати пенсії, тощо).
Колегія суддів зазначає, що за відсутності документів, які свідчать про наявність безпосереднього та прямого причинного зв`язку між пропуском позивачем строку звернення до суду і несенням позивачем військової служби, а тому вказана позивачем причина не може бути визнана судом як поважна причина пропуску строку звернення до суду з цим позовом.
Наведена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 09.03.2026 року у справі № 460/9170/24.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Тобто, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.
Однак, у встановлений судом строк, позивачем не надано доказів поважності причин пропуску такого строку.
Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 КАС України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк, вона повертається позивачеві.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно повернув позовну заяву позивачу, тобто судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування спірної ухвали.
При цьому, судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно з частиною 1 статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції винесена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, судом з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування ухвали суду першої інстанції не вбачається. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 13.01.2026 по справі № 440/16672/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Я.М. Макаренко 	
Судді	   	С.П. Жигилій   Т.С. Перцова