Номер провадження: 22-ц/813/758/26 
Справа № 2-4176/11
Головуючий у першій інстанції Пучкова І. М.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,
з участю секретаря Громовенко А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в інтересах якого діє керівник Саламаха Вадим Володимирович та акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк», в інтересах якого діє адвокат Шидерова Наталя Сергіївна, на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2024 року, постановлену під головуванням судді Бескровного Я.В., у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії/бездіяльність Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в :
У липні 2024 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Пижик В.В., звернулася до суду із скаргою на дії/бездіяльність Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зобов`язання вчинити певні дії, в якій просила зобов`язати начальника або іншу уповноважену особу Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт, накладений постановою від 20.06.2018 року Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції у виконавчому провадженні № 51494664 на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , номер запису про обтяження 26705627.
В обґрунтування своєї скарги зазначила, що 22.01.2015 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси поновлено Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» (далі за текстом – ПАТ «Державний ощадний банк України») в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» строк для пред`явлення виконавчих листів до виконання, виданих Київським районним судом м. Одеси 10.11.2014 року у справі №2-4176/11 на виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 24.04.2013 року, яке набрало законної сили 05.05.2013 року.
Виконавчий лист щодо примусового виконання рішення суду у справі № 2-4176/11 ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» подано на примусове виконання до Першого Київського ВДВС.
23.06.2016 року державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 51494664.
20.06.2018 року державним виконавцем в рамках виконавчого провадження № 51494664 винесено постанову про арешт майна боржника.
15.07.2020 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
18.03.2024 року постановою Одеського апеляційного суду (провадження № 22-ц/813/2118/24) скасовано ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22.01.2015 року у цивільній справі за заявою ПАТ Державний ощадний банк України в особі філії Одеського обласного управління АТ Ощадбанк про поновлення строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання.
26.04.2024 року на адресу Київського ВДВС у місті Одесі надіслано заяву про зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , в якій відмовлено 02.07.2024 року Київським ВДВС у місті Одесі.
Фактично виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа завершено, апеляційним судом скасовано ухвалу суду від 22.01.2025 року про поновлення строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання, а арешт майна, який накладений в межах виконавчого провадження не знятий, що є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння майном.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2024 року скаргу задоволено.
Зобов`язано начальника або іншу уповноважену особу Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт, накладений постановою від 20.06.2018 року Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції у виконавчому провадженні № 51494664 на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , номер запису про обтяження 26705627.
Не погоджуючись з ухвалою суду, Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати та винести нову, якою відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що за наведених обставин скарги, за умов чинності постанови про накладення арешту у виконавчому провадження № 51494664, для зняття такого арешту необхідна ухвала суду про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого листа № 2-4176/11, виданого 10.11.2014 року Київським районним судом м. Одеси. Оскільки державний виконавець, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-ХIV повернув виконавчий документ стягувачу, а не органу, який його видав, тому для зняття арешту не має підстав, передбачених у ст. 50 Закону № 606-ХIV на час винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу, а також передбачених ст. 59 Закону № 1401-VІІІ на час розгляду судом скарги. Отже, в порядку ст. 447 ЦПК України не можливо зобов`язати орган державної виконавчої служби здійснити дії, виконання яких не передбачено законом.
Разом з тим, скаржником також зауважено, що п. 20 розділу ІІІ Інституції з організації примусового виконання рішень передбачено, що у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувач встановив, що такий виконавчий документ не підлягає виконанню виконавець, керуючись ч. 4 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження», виносить постанову про скасування заходів примусового виконання, здійснених під час виконання такого виконавчого документа, без винесення постанови про відновлення виконавчого провадження. Отже, обставини, наведені ОСОБА_1 , свідчать про неправильно обраний спосіб захисту своїх прав, що є підставою для відмови в задоволенні скарги.
Не погодившись з ухвалою суду, АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк», в інтересах якого діє адвокат Шидерова Н.С., звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду, постановити нову, якою відмовити у задоволенні скарги, також вирішити питання судових витрат, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що на даний час відсутні підстави для знаття арешту з майна передбачені ч. 4 ст. 59 ЗК «Про виконавче провадження», за наслідком чого і відмовлено Київським відділом державної виконавчої служби у задоволенні заяви про зняття арешту з майна. Також зазначає, що банк повторно звернувся до суду із заявою про поновлення строків для пред`явлення виконавчих документів, справа призначена до судового розгляду.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Пижик В.В., просить залишити без задоволення апеляційну скаргу представника відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ухвалу суду без змін, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, які не дають підстави для висновку щодо незаконності та неправильності ухвали суду.
В судове засідання, призначене на 03.03.2026 року представник Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Олійникова Д.О., її представник - адвокат Пижик В.В., Олійников І.І. не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином (а.с. 8, 9, 10, 10 зв.б., 11-12 т. 2).
Від адвоката Пижик В.В., який представляє інтереси ОСОБА_1 , на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його участі (а.с. 13-14 т. 2).
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
З огляду на викладене, зважаючи на передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, явка яких не визнавалась судом обов`язковою.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання та які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Шидерової Н.С., яка представляє інтереси АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк», перевіривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвала суду зазначеним вимогам не відповідає, з наступних підстав.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22.01.2015 року поновлено ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» строк для пред`явлення виконавчих листів до виконання, виданих 10.11.2014 року Київським районним судом м. Одеси у справі № 2-4176/11 на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 24.04.2013 року, яке 05.05.2013 року набрало законної сили.
23.06.2016 року державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 51494664.
20.06.2018 року державним виконавцем в рамках виконавчого провадження № 51494664 винесено постанову про арешт майна боржника. 
15.07.2020 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Постановою Одеського апеляційного суду від 18.03.2024 року (провадження № 22-ц/813/2118/24) скасовано ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22.01.2015 року у цивільній справі за заявою ПАТ Державний ощадний банк України в особі філії Одеського обласного управління АТ Ощадбанк про поновлення строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання.
26.04.2024 року на адресу Київського ВДВС у місті Одесі надіслано заяву про зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , в обґрунтування зазначено, що 18.03.2024 року постановою Одеського апеляційного суду скасовано ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22.01.2015 року у цивільній справі за заявою ПАТ Державний ощадний банк України в особі філії Одеського обласного управління АТ Ощадбанк про поновлення строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання. В той же час, арешт накладений державним виконавцем по виконавчому провадженні № 51494664, згідно постанови про арешт майна боржника від 20.06.2018 року залишається чинним.
02.07.2024 року Київським ВДВС у місті Одесі, згідно відповіді № 85186, у задоволенні заяви про зняття арешту з майна ОСОБА_1 відмовлено.
Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 на дії/бездіяльність Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зобов`язання вчинити певні дії, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки 18.03.2024 року постановою Одеського апеляційного суду скасовано ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22.01.2015 року у цивільній справі № 2-4176/11, про поновлення строку для пред`явлення виконавчих листів, що слугувало підставою для відкриття виконавчого провадження № 51494664 та подальшого накладення в рамках даного провадження арешту на майно боржника, то відпала необхідність у вигляді арешту майна боржника ОСОБА_1 .
З Інформаційної довідки за № 376081815 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається наявність обтяження нерухомого майна ОСОБА_1 , а саме: номер запису про обтяження: 26705627 (спеціальний розділ); дата, час державної реєстрації: 20.06.2018 року 13:00:48; документи, подані для державної реєстрації: постанова про арешт майна боржника, серія та номер: ВП51494664, виданий 20.06.2018 року, видавник: Перший Київський ВДВС міста Одеса ГТУЮ в Одеській області; вид обтяження: арешт нерухомого майна; особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_1 .
Як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться. При цьому, згідно ст. 56 ч.1 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Наявність не скасованих арештів на майно боржника, на думку суду, за умови відсутності виконавчих проваджень та відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Не зняття ДВС арешту з майна боржника у виконавчому провадженні саме за обставинами цієї справи судом визнається як протиправна бездіяльність органу державної виконавчої служби, а тому порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом зобов`язання ДВС зняти арешт з майна боржника.
Колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Згідно положень ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (частина перша статті 448 ЦПК України).
Положення ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», містять закріплення переліку підстав за наявності яких виконавчий документ підлягає повернення стягувачу, в тому числі й у випадку відсутності у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Саме за вказаних підстав визначених п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону, згідно матеріалів справи, 15.07.2020 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.
Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди (ч. 5 ст. 37 Закону).
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2025 року справа № 2/1522/11652/11 зазначала, що «аналіз пункту 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 року і зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 року за № 489/20802 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), свідчить про те, що в ньому відсутня вказівка на обов`язок державного виконавця щодо зняття арешту, оскільки в ньому зазначається про обов`язок останнього вказати на наслідки відповідної виконавчої дії (закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого провадження), якщо законом такі наслідки передбачені.
Положеннями частин першої статті 50 Закону № 606-XIV передбачено два випадки, коли державний виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:
- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);
- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
Оскільки, частиною першої статті 50 Закону № 606-XIV не визначалось обов`язку державного виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, то відсутні підстави стверджувати, що пункт 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року і зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачав такий наслідок».
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Тобто, з огляду на викладені положення Закону України «Про виконавче провадження» та, зважаючи на наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, повернення постановою державного виконавця від 15.07.2020 року виконавчого документу стягувачу , посилаючись на п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону, не є правовою підставою для зняття накладеного державним виконавцем в межах виконавчого провадження постановою від 20.06.2018 року арешту на майно боржника, оскільки така підстава не передбачена положеннями Закону, що в свою чергу свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції викладених в оскаржуваній ухвалі щодо протиправної бездіяльності органу державної виконавчої служби в даному випадку та за встановлених обставин справи.
При цьому, згідно наявних матеріалів справи, вищевказане виконавче провадження № 51494664, в межах якого повернено виконавчий лист стягувачу, не закінчено та рішення Київського районного суду м. Одеси від 24.04.2013 року не виконане. Слід зауважити також, що скаржником АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» зауважено, що ним повторно подано до суду заяву про поновлення строку на пред`явлення виконавчого документу до виконання та згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11.12.2024 року вказану заяву було задоволено.
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зауважити щодо висновків викладених в постанові Верховного Суду України від 20.06.2024 року у справі № 333/395/22, згідно яких «арешт майна боржника є заходом, який застосовується для забезпечення виконання судового рішення, що підлягає примусовому виконанню. У разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є завершеним. Лише факт такого повернення, зокрема через відсутність у боржника майна, на яке можна звернути стягнення, не є підставою для зняття арешту з майна та коштів. Стягувач може повторно пред`явити виконавчий документ до виконання. Тоді як за заявою боржника суд може визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, з підстав, передбачених частиною другою статті 432 ЦПК України.».
Викладені висновки також узгоджуються з наведеними в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 14.05.2025 року справа № 2/1522/11652/11, згідно яких виконавець також знімає арешт з майна боржника у випадку, якщо після повернення виконавчого документа стягувачу встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню (частина четверта статті 40 Закону № 1404-VIII).
Відповідно до положень ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 цього Закону, встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, арешти з майна боржника знімаються, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті під час примусового виконання рішення заходи, про що виконавець виносить постанову, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, виконавець вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
Частиною 2 ст. 432 ЦПК України визначено, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Тобто, вищенаведеними положеннями передбачено право сторони виконавчого провадження на звернення до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на наведені в скарзі обставини справи, в тому числі й наявність постанови Одеського апеляційного суду про скасування ухвали Київського районного суду м. Одеси від 22.01.2015 року у цивільній справі за заявою ПАТ Державний ощадний банк України в особі філії Одеського обласного управління АТ Ощадбанк про поновлення строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання тощо, що в свою чергу, враховуючи положення ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» та обставини справи, якими заявник обґрунтовує подану скаргу на дії/бездіяльність уповноваженої особи Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одеса, є належним способом захисту прав ОСОБА_1 як власника майна на яке накладено арешт, а тому колегія суддів вважає за необхідне зауважити щодо неправильного застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права, оскільки висновки щодо захисту порушеного права особи шляхом зобов`язання ДВС зняти арешт з майна боржника є такими, що суперечать вищенаведеним правовим нормам.
За положеннями п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Таким чином, враховуючи вищенаведене в своїй сукупності та обґрунтованість наведених скаржниками доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційних скарг, скасування ухвали Київського районного суду м. Одеси від 21.08.2024 року з ухваленням постанови про залишення скарги ОСОБА_1 без задоволення.
Одночасно, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п. 19 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання: апеляційної та касаційної скарг на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, або приватного виконавця під час виконання судового рішення.
Як вбачається з матеріалів справи, Київським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), а також АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» був сплачений судовий збір за подання апеляційних скарг, та у зв`язку зі сплатою ними судового збору за падання апеляційних скарг вони можуть звернутися до суду з заявами про повернення судового збору, як помилково сплаченого.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в інтересах якого діє керівник Саламаха Вадим Володимирович – задовольнити.
Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк», в інтересах якого діє адвокат Шидерова Наталя Сергіївна – задовольнити. 
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2024 року – скасувати.
Ухвалити постанову.
Скаргу ОСОБА_1 на дії/бездіяльність Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зобов`язання вчинити певні дії – залишити без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 12 березня 2026 року.

Головуючий О.С. Комлева

Судді Р.Д. Громік

С.М. Сегеда