Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року 	справа № 580/701/26 	
	м. Черкаси 	
Черкаський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Гаврилюка В.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та бездіяльності і зобов`язання вчинити певні дії,
встановив:

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) подав позов до Військової частини НОМЕР_1 (далі – В/Ч НОМЕР_1 , відповідач), в якому просить:
- визнати протиправними бездіяльність та дії військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 мобільний прикордонний загін) щодо ненадання, не виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік в розмірі грошового забезпечення;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 мобільний прикордонний загін) Державної прикордонної служби України вчинити дії - нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік в розмірі грошового забезпечення.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 8 лютого 2025 року звернувся з рапортом за підпорядкованістю до командира військової частини про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік. З наступного дня від написання рапорту, протягом проходження військової служби до 17 серпня 2025 року та після звільнення, військовою частиною рапорт не розглядався, відповідь не надавалась, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік не виплачувалась і лише у грудні 2025 року на звернення отримав листа про те, що комісією для розгляду звернень щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовців прийняте рішення не здійснювати позивачу виплату матеріальної допомоги на 2025 рік у зв`язку з відсутністю асигнувань.
Позивач стверджує, що відповідно до положень чинного законодавства України має право на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік, а відсутність відповідних асигнувань не може бути підставою для відмови у виплаті такої допомоги.
Ухвалою від 29 січня 2026 року суддя Черкаського окружного адміністративного суду прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у адміністративній справі, розгляд справи вирішив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відзив на позов від відповідача до суду не надходив.
Розгляд справи по суті відповідно до частини 3 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розпочато через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд зазначає таке.
Суд встановив, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 у період з 10.03.2023 до 17.08.2025, що підтверджується витягами з наказів начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону від 10.03.2023 № 42-ос та від 13.08.2025 № 980-ОС.
08.02.2025 позивач подав відповідачу рапорт про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік.
Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії для розгляду звернень щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовців від 4 грудня 2025 року № 5, станом на 01 грудня 2025 року відсутні асигнування на зазначені цілі для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік. Комісія прийняла рішення клопотати перед начальником НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону не здійснювати виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань на 2025 рік звільненим військовослужбовцям.
Бездіяльність та дії відповідача щодо ненадання, та не виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік в розмірі грошового забезпечення позивач вважає протиправними, а тому звернувся в суд з цим позовом.
Під час вирішення спору по суті суд зазначає таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII “Про військовий обов`язок і військову службу” (далі – Закон № 2232-XII, у редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до підпункту 3 пункту 5 постанови Кабінету міністрів України від 30.08.2017 року № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надається право надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Відповідно до Законів України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, “Про Державну прикордонну службу України” та нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, що визначають види та розміри надбавок для виплат військовослужбовцям розроблено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року № 558 (далі – Інструкція № 558).
Інструкцією № 558, зокрема, визначено порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, які проходять військову службу в органах Держприкордонслужби.
Відповідно до підпункту 1 та підпункту 2 глави 6 розділу IV Інструкції № 558 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) за рішенням начальника (командира) органу Держприкордонслужби може надаватися у межах фонду грошового забезпечення, затвердженого в кошторисі органу Держприкордонслужби, один раз на рік матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань (далі - матеріальна допомога) в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Розмір матеріальної допомоги щороку встановлюється Адміністрацією Держприкордонслужби виходячи з наявного фонду грошового забезпечення.
Матеріальна допомога надається військовослужбовцю на підставі рапорту, який подається за командою.
Питання щодо виплати матеріальної допомоги військовослужбовцям розглядаються комісією, склад якої затверджується наказом начальника (командира) органу Держприкордонслужби.
Рішення комісії оформлюється протоколом, який затверджується начальником (командиром) органу Держприкордонслужби, і разом з рапортами військовослужбовців передається до фінансово-економічного підрозділу для виплати матеріальної допомоги.
Таким чином, питання надання та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовцям прикордонної служби у спірних правовідносинах є диспозитивним правом відповідної комісії органу Держприкордонслужби, що залежить від наявності відповідних асигнувань та здійснюється у межах фонду грошового забезпечення.
Суд врахував, що комісія для розгляду звернень щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовців відмовила позивачу у виплаті спірної допомоги у зв`язку із відсутністю станом на 01 грудня 2025 року асигнувань для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік, чим реалізувала диспозитивне право встановлене Інструкцією № 558.
Суд відхиляє покликання позивача про те, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік відповідачем встановлена в розмірі грошового забезпечення військовослужбовця та виплачена всім, хто звертався із відповідним рапортом, як необґрунтоване, оскільки матеріали справи не містять відповідних доказів.
Отже, за наслідками розгляду справи по суті суд не встановив у діях чи бездіяльності відповідача ознак протиправності.
Суд також враховує інші аргументи позивача, зазначені у позовній заяві, однак зауважує, що встановлені судом обставини є самостійними та достатніми підставами для ухвалення рішення по суті спору.
Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд при вирішенні спору враховує приписи статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову належить відмовити.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд враховує таке.
Згідно статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до частини 5 статті 139 вказаного Кодексу у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Зважаючи на те, що позовні вимоги позивача, звільненого від сплати судових витрат не підлягають задоволенню, а відповідач не надав доказів понесення судових витрат, то підстави для їх розподілу відсутні.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 14, 73-77, 139, 242 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Учасники справи:
1) позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 );
2) відповідач – Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).
Рішення складене у повному обсязі та підписане 30.03.2026.

Суддя 	Василь ГАВРИЛЮК