П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 березня 2026 року м. Київ

Справа №373/2090/25
Провадження: № 22-ц/824/6007/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Переяславського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Керекези Я. І.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО» про призначення страхової виплати внаслідок нещасного випадку та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

В липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 29 липня 2017 року між її батьком, ОСОБА_2 , та ТОВ «Страхова компанія «КРЕДО» був укладений договір добровільного страхування від нещасних випадків № DNHENS-176T0A1, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов`язані з життям, здоров`ям та працездатністю застрахованої особи. Договір діяв 12 місяців: із 07 серпня 2017 року по 06 серпня 2018 року. Страхова сума - 50 000 грн, страховий платіж - 240 грн. Договір страхування пролонгується на такий же строк у випадку сплати наступних платежів за умови, якщо жоден із учасників не заявить про бажання його припинити. Страхувальник, регулярно сплачуючи страхові платежі, пролонгував дію договору. ІНФОРМАЦІЯ_1 в реанімаційному відділенні КНП «Переяславська БЛІЛ» помер її батько. Причина смерті - нещасний випадок внаслідок переохолодження, що відповідно до вищезазначеного договору страхування є страховим випадком, за який передбачена страхована виплата в розмірі 50 000 грн. Слідчим СВ Відділу поліції № 1 Бориспільського РУП ГУ НП в Київській області було закрите кримінальне провадження, відкрите за фактом смерті її батька, в зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. 28 лютого 2025 року вона, позивачка, звернулася до відповідача із заявою про настання страхового випадку. 29 березня 2025 року страховою компанією на її адресу був направлений лист про необхідність надання документів на підтвердження факту настання страхового випадку (висновок судово-медичної експертизи; документ, що посвідчує особу одержувача страхової виплати; копію свідоцтва про право на спадщину). На виконання даних вимог на адресу відповідача нею, позивачкою, були направлені всі необхідні документи. Водночас, відповідач листом від 25 квітня 2025 року запросив посмертний епікриз про наявність/відсутність алкоголю в крові батька на момент події. Разом з тим, надані нею попередньо документи містили вказівку про відсутність алкоголю в крові батька на момент настання страхового випадку. Виконуючи вимоги страхової компанії, вона, ОСОБА_1 , звернулася до КНП «Переяславська БЛІЛ» та отримала відповідь, що даний заклад не проводить огляд на стан сп`яніння в зв`язку з відсутністю необхідного обладнання. За той час, поки вона збирала необхідні документи, 21 червня 2025 року нею була отримана відмова у виплаті страхового відшкодування в зв`язку із неподанням позивачем необхідних документів. Вважає дії відповідача щодо вимагання додаткових документів неправомірними, такими, що суперечать правилам добровільного страхування від нещасних випадків. Вважає, що неможливість надання посмертного епікризу не може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. Крім того, просить стягнути із відповідача моральну шкоду, посилаючись на те, що внаслідок протиправних дій відповідача була завдана шкода її моральному здоров`ю. Вказує, що її життя було перенасичене негативними емоціями, психічними переживаннями під час необхідності доведення своїх прав споживача. Вона була позбавлена можливості реалізувати свої звички та бажання, будучи вимушена витрачати час на підготовку заяв та звернень, відвідування лікувальних закладів та органів державної влади.
Рішенням Переяславського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення просила скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила про те, що суд дійшов помилкового висновку про правомірність відмови страховика у виплаті страхового відшкодування, фактично ототожнивши відсутність у позивачки окремого медичного документа з відсутністю підстав для кваліфікації події як страхового випадку. На переконання скаржниці, подія, що настала, належним чином підтверджена документами компетентних органів: свідоцтвом про смерть, лікарським свідоцтвом, висновком судово-медичної експертизи та матеріалами кримінального провадження, з яких прямо вбачається, що смерть застрахованої особи настала внаслідок загального переохолодження, тобто, нещасного випадку, який охоплюється умовами договору страхування.
Також наголошувала на тому, що суд першої інстанції безпідставно поклав у основу рішення припущення про можливе вживання алкоголю застрахованою особою, попри те, що висновок експерта містить однозначні дані судово-токсикологічного дослідження про відсутність спирту та його ізомерів у крові померлого. Натомість суд надав вирішального значення попереднім записам у медичній документації та відомостям «зі слів», які не є належним і допустимим доказом стану сп`яніння на момент настання страхового випадку, чим фактично підмінив доказування припущеннями.
Крім того, у скарзі зазначалося про те, що суд залишив поза увагою обставини, які свідчать про формальний характер дій страховика та штучне створення перешкод у здійсненні виплати. Зокрема, після подання позивачкою основного пакета документів страховик додатково витребував «посмертний епікриз» із відомостями про наявність/відсутність алкоголю, хоча така інформація вже містилася у висновку експерта. При цьому позивачка об`єктивно не могла надати витребуваний документ, оскільки лікувальний заклад повідомив про відсутність технічної можливості проведення відповідного дослідження, що, на її думку, не може покладатися їй у провину та не є законною підставою для відмови у страховій виплаті.
Окремо посилалася на те, що суд першої інстанції не з`ясував належним чином зміст і чинність умов страхування, на які посилався відповідач, та фактично визнав обов`язковими для позивачки положення, які не були належним чином доведені страховиком як складова договору та не були досліджені судом у відповідній редакції, чинній на момент укладення договору й настання події.
У підсумку зазначила, що страховий випадок доведений належними доказами, а відмова страховика ґрунтується не на встановлених фактах, а на формальних вимогах та необґрунтованих сумнівах. 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 23 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні  ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 29 липня 2017 року між ТОВ «Страхова компанія «КРЕДО» та ОСОБА_2 укладено договір добровільного страхування від нещасних випадків № DNHENS-176T0A1, відповідно до умов якого страховик зобов`язувався у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату в межах страхової суми у розмірі 50 000 грн (а. с. 12).
Договір був чинним на момент смерті застрахованої особи, що підтверджується здійсненням чергових страхових платежів (а. с. 13-14).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть та висновку судово-медичної експертизи причиною смерті визначено загальне переохолодження тіла (а. с. 15-20).
Згідно з результатами судово-токсикологічного дослідження спирт та його ізомери у крові померлого не виявлені (а. с. 19-20). Кримінальне провадження, відкрите за фактом смерті, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а. с. 18).
У зв`язку з цим 28 лютого 2025 року позивачка звернулася до страховика із заявою про настання страхового випадку та надала документи, витребувані страховиком (а. с. 21).
Листом № Є.37.7.0.0/332 від 26 березня 2025 року відповідач, посилаючись на пункт 3.3 Умов страхування, повідомив про необхідність надання додаткових документів для завершення процедури виплати страхового відшкодування, а саме: висновку судово-медичної експертизи; довідки з поліції про обставини смерті; рішення суду; документа про відкриття або закриття кримінального провадження; паспорта та ідентифікаційного номера спадкоємців; а також банківських реквізитів (IBAN) для перерахування страхового відшкодування (а. с. 23).
14 квітня 2025 року відповідачем складено акт про відмову у виплаті страхового відшкодування, про що позивачку належним чином та своєчасно повідомлено не було - відповідну інформацію вона отримала лише через два місяці після його складання (а. с. 29).
Водночас усі документи, зазначені у листі відповідача від 26 березня 2025 року, 26 квітня 2025 року були направлені позивачкою як поштовим відправленням, так і на офіційну електронну адресу страховика, що підтверджується квитанцією № 0840400029243 від 26.04.2025 та скріншотом сторінки про надсилання електронних документів, долученими до матеріалів справи (а. с. 24-25). Зокрема, були надіслані: висновок експерта № 62 від 24.03.2025, відповідно до якого у крові померлого не виявлено спиртів та їх ізомерів; постанова про закриття кримінального провадження; паспорт та ідентифікаційний номер доньки померлого; довідка з банку із зазначенням IBAN рахунку для перерахування страхового відшкодування.
Разом з тим, 28 квітня 2025 року, вже після отримання запитаних документів та після складання акта про відмову у виплаті страхового відшкодування, відповідач додатково звернувся із вимогою надати посмертний епікриз щодо наявності або відсутності алкоголю в крові на момент настання події (а. с. 23).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не виконано передбачений умовами договору страхування обов`язок щодо надання страховику всіх документів, необхідних для підтвердження факту та обставин настання страхового випадку, зокрема, посмертного епікризу.
Суд дійшов висновкупро те, що за умовами договору страхування інформація щодо наявності або відсутності алкогольного сп`яніння застрахованої особи на момент події має істотне значення для вирішення питання про здійснення страхової виплати, оскільки смерть особи у стані алкогольного сп`яніння або у зв`язку з вживанням алкоголю відповідно до умов договору не визнається страховим випадком.
При цьому суд врахував наявні у медичній документації відомості про можливе вживання застрахованою особою алкоголю напередодні події та зазначення у медичних документах діагнозу, пов`язаного з отруєнням сурогатами алкоголю.
З огляду на ненадання позивачкою документа, передбаченого пунктом 3.3 Умов страхування, який би містив інформацію про наявність або відсутність алкоголю в крові застрахованої особи на момент події, суд дійшов висновку про відсутність можливості однозначно кваліфікувати подію як страховий випадок, у зв`язку з чим визнав правомірною відмову страховика у виплаті страхового відшкодування.
Перевіряючи висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі статтею 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання передбаченої договором події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальнику) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник, у свою чергу, зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування є передача страхувальником за плату ризику, пов`язаного з об`єктом страхування, страховику на умовах, визначених договором страхування або законом.
Об`єктом страхування, зокрема, можуть бути майнові інтереси, пов`язані з життям та здоров`ям особи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 92 Закону України «Про страхування» страховик за договором страхування зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у строк, передбачений договором або законом.
Відповідно до частини другої статті 94 Закону України «Про страхування» розмір страхової суми визначається за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладення договору страхування або внесення змін до нього.
Частиною шостою статті 94 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхові виплати здійснюються у порядку, визначеному страховим продуктом та договором страхування, якщо інше не встановлено законодавством.
Відповідно до частини третьої статті 102 Закону України «Про страхування» у разі настання події, що має ознаки страхового випадку, страховик зобов`язаний встановити факт, причини та обставини такої події і з урахуванням умов договору страхування прийняти рішення про визнання або невизнання випадку страховим.
Здійснення страхової виплати проводиться страховиком на підставі заяви страхувальника або іншої особи, яка має право на отримання страхової виплати, та рішення страховика про визнання випадку страховим.
Частиною першою статті 102 Закону України «Про страхування» передбачено, що договором страхування визначається перелік документів, які підтверджують факт та обставини настання страхового випадку, а також порядок їх подання.
Разом із тим відповідно до статті 991 ЦК України страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати лише у випадках, прямо передбачених законом або договором страхування.
Зокрема, такою підставою можуть бути: умисні дії страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування; вчинення страхувальником кримінального правопорушення, що призвело до страхового випадку; подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей; несвоєчасне повідомлення страховика про страховий випадок; інші підстави, встановлені законом або договором.
При цьому, рішення страховика про відмову у здійсненні страхової виплати повинно бути повідомлене страхувальнику у письмовій формі, з обґрунтуванням причин відмови.
Аналогічні положення передбачені статтею 104 Закону України «Про страхування», відповідно до якої рішення страховика про здійснення або відмову у здійсненні страхової виплати може бути оскаржене в судовому порядку.
Крім того, відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Тлумачення зазначеної норми свідчить, що укладення договору породжує для його сторін взаємні права та обов`язки, які підлягають належному виконанню.
З моменту укладення договору сторони не можуть в односторонньому порядку відмовитися від виконання прийнятих на себе зобов`язань, за винятком випадків, передбачених законом або самим договором.
Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позивачкою не виконано обов`язок щодо надання страховику документів, передбачених пунктом 3.3 Умов страхування, зокрема посмертного епікризу.
Водночас, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції.
Так, із тексту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції посилається, зокрема, на пункт 3.3 Умов страхування до договору добровільного страхування, відповідно до якого позивачка зобов`язана була надати посмертний епікриз.
Водночас, в ході апеляційного перегляду справи колегією суддів було досліджено Особливі умови добровільного страхування від нещасних випадків під час надання медико-санітарної допомоги та Правила добровільного страхування від нещасних випадків № П-02, розміщені на офіційному вебсайті відповідача.
Як убачається зі змісту зазначених документів, вони врегульовують істотні умови спірних правовідносин, зокрема, визначають поняття договору страхування, страхового випадку, страхової суми та страхової виплати, встановлюють предмет договору страхування, перелік страхових ризиків, виключення із страхових випадків та обмеження страхування, строк дії договору, порядок його укладення, а також права та обов`язки сторін. Окремими розділами цих документів урегульовано дії страхувальника у разі настання страхового випадку, перелік документів, що підтверджують настання страхового випадку, порядок і умови здійснення страхових виплат, строк прийняття страховиком рішення про здійснення або відмову у здійсненні страхової виплати, а також причини відмови у її здійсненні.
Так, Особливими умовами прямо передбачено, що для одержання страхової виплати особа, яка має право на її отримання, повинна подати страховику заяву про страхову виплату, копію договору страхування, копію документа, що підтверджує сплату страхового платежу, документи, передбачені пунктом 10.1 цих Особливих умов, документ, що посвідчує особу одержувача страхової виплати, а в разі звернення спадкоємця, також документ, що підтверджує право на спадщину. При цьому конкретний перелік документів, які мають бути додані до заяви про страхову виплату, визначається договором страхування. Після отримання заяви про страхову виплату і всіх документів, передбачених Особливими умовами, страховик зобов`язаний з`ясувати обставини та причини настання страхового випадку, здійснити розрахунок суми страхової виплати та скласти страховий акт.
Водночас, Правила добровільного страхування від нещасних випадків № П-02 визначають, що конкретні умови страхування встановлюються за згодою сторін при укладенні договору страхування та не можуть суперечити цим Правилам і законодавству України. Цими Правилами також передбачено, що страховим випадком є подія, передбачена договором страхування, яка відбулася під час дії договору та з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити страхову виплату; визначено поняття страхової суми як грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату, а страхової виплати, як грошової суми, що виплачується відповідно до умов договору при настанні страхового випадку. Крім цього, Правила містять перелік обставин, за яких страхова виплата не здійснюється, зокрема, у випадках, коли подія виникла внаслідок вживання застрахованою особою алкоголю, наркотичних, токсичних чи психотропних речовин, якщо саме це мало безпосередній вплив на настання страхового випадку.
Отже, зміст досліджених колегією суддів документів свідчить про те, що вони дійсно передбачають регулювання питання документального підтвердження страхового випадку, у тому числі шляхом подання документів, визначених договором страхування. Однак вирішальним для правильного розгляду цієї справи є не саме формальне посилання на наявність у правилах положення про посмертний епікриз, а з`ясування того, чи довів відповідач, що ненадання саме цього документа за конкретних обставин справи давало йому правові підстави для відмови у виплаті, попри подання позивачкою інших витребуваних документів та наявність у висновку експерта відомостей про відсутність у крові померлого спирту та його ізомерів.
Колегія суддів звертає увагу на те, що з матеріалів справи неможливо встановити, з яких саме положень Умов страхування виходив суд першої інстанції, посилаючись у рішенні на пункт 3.3 таких Умов.
Як зазначено вище, в ході апеляційного перегляду справи колегією суддів було досліджено Правила добровільного страхування від нещасних випадків № П-02, а також Особливі умови добровільного страхування від нещасних випадків під час надання медико-санітарної допомоги, розміщені на офіційному вебсайті відповідача.
Водночас, у зазначених документах відсутні положення, на які послався суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення, зокрема пункт 3.3 Умов страхування у наведеній судом редакції.
Колегія суддів ураховує, що відповідно до статті 89 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний розміщувати та зберігати на своєму вебсайті у відкритому доступі всі редакції загальних умов страхового продукту із зазначенням строку їх дії.
Однак матеріали справи не містять жодної редакції Умов страхування, які діяли на момент укладення спірного договору, а також відсутні докази їх належного розміщення на офіційному вебсайті страховика.
За таких обставин колегія суддів доходить до висновку, що суд першої інстанції, посилаючись на конкретні положення Умов страхування, фактично виходив з документів, які відсутні у матеріалах справи та зміст яких неможливо перевірити.
Більше того, як убачається з матеріалів справи, позивачка зверталася до відповідача із запитом щодо надання інформації про можливість ознайомлення з Правилами страхування, які застосовувалися до укладеного між сторонами договору.
У відповідь страховиком листом № Є.37.7.0.0/417 від 25.04.2025 було надано посилання на документ, який, за твердженням відповідача, розміщений на офіційному вебсайті страхової компанії.
Разом з тим, при переході за зазначеним посиланням відображається повідомлення про помилку 404 «Сторінку не знайдено», що фактично унеможливлює доступ до відповідних Правил страхування.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, посилаючись у рішенні на конкретні положення Умов страхування, не мав у матеріалах справи відповідного документа, тоді як відповідач таких умов суду не надав.
При цьому відповідно до загальних засад цивільного судочинства саме сторона, яка посилається на певні обставини як на підставу своїх вимог або заперечень, зобов`язана довести їх наявність належними та допустимими доказами.
Отже, у разі якщо страховик обґрунтовує відмову у здійсненні страхової виплати посиланням на певні положення умов страхування, саме на нього покладається обов`язок довести існування таких положень та їх застосовність до спірних правовідносин.
Проте, відповідачем не надано належних доказів існування тих положень Умов страхування, на які він посилається як на підставу відмови у страховій виплаті.
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що відповідач листом № Є.37.7.0.0/332 від 26.03.2025 (а. с. 23) звернувся до позивачки з вимогою надати додаткові документи для завершення процедури виплати страхового відшкодування.
Зокрема, страховик просив надати:висновок судово-медичної експертизи; довідку поліції про обставини смерті; документ про відкриття або закриття кримінального провадження; паспорт та ідентифікаційний код спадкоємців;банківські реквізити для перерахування страхової виплати.
Як убачається з матеріалів справи, усі зазначені документи позивачкою 26.04.2025 року були надіслані страховій компанії поштовим відправленням та на офіційну електронну адресувідповідача, що підтверджується наявними у справі доказами (а. с. 24-25).
Колегія суддів бере до уваги висновок експерта № 62 від 24.03.2025 (а. с. 19), відповідно до якого у крові померлого спирт та його ізомери не виявлені.
Разом з тим, страховик склав страховий акт про відмову у виплаті страхового відшкодування 14.04.2025 року, тобто, до отримання від позивачки документів, які сам же і вимагав для завершення процедури розгляду заяви про страховий випадок.
Більше того, після отримання зазначених документів відповідач 28.04.2025 року додатково звернувся із вимогою надати посмертний епікриз щодо наявності або відсутності алкоголю в крові на момент події, хоча у наданому висновку експерта вже містилася інформація про відсутність алкоголю у крові померлого.
Наведене свідчить про те, що рішення про відмову у страховій виплаті було фактично прийнято страховиком ще до отримання та належної оцінки документів, витребуваних ним самим.
При цьому колегія суддів виходить з того, що договір страхування є різновидом цивільно-правового договору, виконання якого повинно здійснюватися сторонами добросовісно та з дотриманням принципів розумності і справедливості. Відтак страховик, отримавши повідомлення про настання події, що має ознаки страхового випадку, зобов`язаний об`єктивно та всебічно перевірити подані документи, з`ясувати обставини події та лише після цього приймати рішення про здійснення або відмову у здійсненні страхової виплати. Прийняття ж рішення про відмову у страховій виплаті до отримання та оцінки витребуваних самим страховиком документів свідчить про формальний підхід до розгляду заяви страхувальника та не відповідає змісту прав і обов`язків сторін договору страхування.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку про те, що позивачкою виконано обов`язок щодо подання документів, необхідних для вирішення питання про здійснення страхової виплати.
Водночас, відповідачем не доведено наявності передбачених законом або умовами договору підстав для відмови у здійсненні страхової виплати.
Отже, відмова страховика у виплаті страхового відшкодування є безпідставною, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення страхової виплати підлягають задоволенню.При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору страхування страхова сума становить 50 000 грн, а тому саме зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.
Щодо вимог про стягнення моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав.
Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, які полягають у моральних чи фізичних стражданнях або інших негативних явищах, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
При вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди суд повинен встановити наявність такої шкоди, протиправність поведінки її заподіювача, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, а також вину особи, яка її заподіяла. Зокрема суд має з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або інших втрат немайнового характеру, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони були спричинені, у якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з яких міркувань він при цьому виходить, а також якими доказами підтверджується заявлений розмір відшкодування.
Разом з тим матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що внаслідок дій відповідача позивачці було завдано моральних страждань, які б виходили за межі звичайних переживань, пов`язаних із виникненням цивільно-правового спору.
При цьому сама по собі відмова страховика у здійсненні страхової виплати, яка стала предметом судового розгляду, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди.
Крім того, колегія суддів враховує, що відповідно до умов договору страхування страховик має визначений строк для прийняття рішення та здійснення страхової виплати після отримання всіх необхідних документів, а тому на момент звернення позивачки до суду та розгляду справи питання про невиконання страховиком судового рішення або прострочення виконання встановленого судом обов`язку ще не виникло.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди.
При цьому колегія суддів ураховує, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні цих вимог, виходячи з їх похідного характеру від основної вимоги про стягнення страхової виплати.
В той час як колегія суддів, дійшовши висновку про наявність підстав для задоволення основної вимоги про стягнення страхової виплати, перевірила заявлену вимогу про відшкодування моральної шкоди по суті та дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Поза увагою суду першої інстанції залишилися норми цивільного процесуального закону, відповідно до яких обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, а також захист порушеного права особи, яка звернулася до суду.
За таких обставин, рішення Переяславського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2025 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, яким слід стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО» на користь ОСОБА_1 страхову виплату у розмірі 50 000 грн.
Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З матеріалів справи убачається, що позивачка, ОСОБА_1 , має посвідчення громадянина евакуйованого у 1986 році із зони відчуження (а. с. 5), а отже є такою, що звільнена від сплати судового збору згідно з п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»
За таких обставин, звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 мала б сплатити судовий збір у розмірі 1500 грн (150 000 х 1)
За подання апеляційної скарги вона мала б сплатити судовий збір у розмірі 2250  грн (1 500 грн ? 150 %).
Оскільки за результатами апеляційного перегляду позовні вимоги задоволено частково у розмірі 50 000 грн, що становить 33,33 % (50 000 х 100% : 150 000) від заявленої ціни позову, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 1237 грн 05 коп.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374,  376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Переяславського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО» (ЄДРПОУ 13622789, 69068, м. Запоріжжя, просп. Моторобудівників, 34) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) страхову виплату у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн.
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО» (ЄДРПОУ 13622789, 69068, м. Запоріжжя, просп. Моторобудівників, 34) на користь держави судовий збір у розмірі 1237 (одну тисячу двісті тридцять сім) грн 05 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 18 березня 2026 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді  С. М. Верланов

В. А. Нежура