УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/13658/25 Головуючий у 1-й інст. Полонець С. М. 
Категорія 39 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року 

Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Борисюка Р.М.,
суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.,
з участю секретаря 
судового засідання Лугини О.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 295/13658/25 за позовом представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 10 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Полонця С.М. у місті Житомирі,
в с т а н о в и в :

У вересні 2025 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» (далі ТОВ «Бізнес Позика», Товариство, Позивач) звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором №451393-КС-005 про надання кредиту від 03 листопада 2023 року, що становить 231 304,16 грн, яка складається із: суми прострочених платежів по тілу кредиту – 30 000,00 грн; суми прострочених платежів по процентах – 199 798,00 грн; 1 506,16 – суми прострочених платежів за комісією.
В обґрунтування позову зазначав, що 03 листопада 2023 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено договір №451393-КС-005 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Вказував, що відповідно до п.1 Кредитного договору, ТОВ «Бізнес Позика» надає позичальнику грошові кошти у розмірі 30 000,00 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених кредитним договором та правилами про надання грошових коштів у кредит.
Стверджував, що згідно з умовами кредитного договору, сторони визначили, що плата за користування кредитом є фіксованою та становить 1,15013259 процентів за кожен день його користування. 
Також зазначав, що ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за кредитним договором виконало та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 30 000,00 грн, шляхом перерахування на банківську картку позичальника НОМЕР_1 . 
12 грудня 2023 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до договору № 451393-КС-005 про надання кредиту, якою продовжили термін дії договору до 20 серпня 2024 року.
Також, 23 лютого 2024 року між Позивачем та відповідачкою укладено додаткову угоду №2 до вищевказаного Кредитного договору, якою продовжили термін дії договору до 11 липня 2025 року.
До моменту подачі позову боржник свої зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконала, а лише частково сплатила кошти. Тобто, вона вчинила конклюдентні дії щодо визнання договору і, відповідно, щодо правомірності вимог позивача за договором про надання кредиту.
Відповідно до п.2 договору, протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом (проценти за користування кредитом), нараховуються на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, із урахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту згідно графіку платежів.
Відповідно до п.5.1 Правил, які у відповідності до п.10 кредитного договору є його невід`ємною частиною, обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за користування кредитом за договором про надання кредиту здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом з урахуванням умов кредитного договору.
Таким чином, проценти за користування кредитом щоденно нараховуються на неповернену суму кредиту, станом на початок доби, з першого дня перерахування суми кредиту позичальнику до закінчення терміну дії Договору про надання кредиту (включно), тобто, протягом всього строку кредитування.
Зважаючи на ті обставини, що ОСОБА_1 , належним чином не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, у боржника станом на 04 вересня 2025 року утворилась заборгованість в розмірі 231 304,16 грн, що складається із: суми прострочених платежів по тілу кредиту – 30 000,00 грн; суми прострочених платежів по процентах – 199 798,00 грн; суми прострочених платежів за комісією – 1 506,16 грн. 
Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 10 листопада 2025 року позовні вимоги ТОВ «Бізнес Позика» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» всю суму заборгованості за кредитним договором та 2775,65 грн судового збору.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, де просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Також просить стягнути із Товариства на її користь понесені судові витрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги.
Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що наявний в матеріалах справи Договір позики (у вигляді паперової копії) було створено у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що він підписувався електронним підписом уповноваженою на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа.
Вона не укладала Договір кредиту, який долучений представником позивача до позову, відповідно не погоджувала процентну ставку та інші кабальні умови кредитування. Жоден доказ по справі не підтверджує підписання нею кожної сторінки договору з усіма його умовами.
Оскільки позивачем не надано оригінал кредитного договору від 03 листопада 2023 року, а відповідачем поставлено під сумнів його укладення, то суд першої інстанції на підставі частини 5 статті 100 ЦПК України мав витребувати у позивача оригінал електронного доказу, а саме: кредитний договір від 03 листопада 2023 року № 451393-КС-005 (з усіма доповненнями та додатками до нього, а також сертифікат ЕЦП/КЕП, що підтверджує підписання договору обома сторонами), а в разі ненадання оригіналів витребуваних документів визнати недопустимими, в якості доказів, надані позивачем паперові копії електронних документів на підтвердження факту надання кредиту відповідачу.
Щодо нарахування відсотків, скаржник зазначає, що заявлена позивачем сума стягнення процентів, розрахована згідно умов договору, не відповідає максимальному розміру процентів по договору споживчого кредитування, що дозволена згідно чинного законодавства України.
Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині 3 статті 509 та частин 1, 2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Відповідачка зазначає, що заявлена позивачем до стягнення заборгованість за нарахованими процентами у розмірі 199 798,00 грн не є співрозмірною виданому кредиту у розмірі 30 000,00 грн. 
Це суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості) за користування коштами.
Щодо стягнення комісії, скаржниця зазначає, що відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо, за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Вважає, що позивач не довів обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, зокрема, не довів укладення кредитного договору на умовах, що вказані в наданій копії, не довів перерахування скаржнику тіла кредиту, не довів розмір фактично наданих у кредит коштів, які він просить стягнути, а тому суд першої інстанції задовольнив позовну заяву без достатніх на те правових підстав.
У відзиві представник ТОВ «Бізнес Позика» просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 та частини 2 статті 247 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Рішення суду вмотивовано тим, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» є обґрунтованими та доведеними належними доказами.
Колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду з огляду на таке.
Під час судового розгляду справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 03 листопада 2023 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 було укладено Договір 451393-КС-005 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію» (а.с. 20-24).
Істотні умови Договору: строк, на який надається кредит - 24 тижні; стандартна процентна ставка - 2% на день фіксована; знижена процентна ставка - 1,15013259% на день фіксована, комісія за надання кредиту – 4 500,00 грн; загальний розмір кредиту - 30 000,00 грн; орієнтовна загальна вартість наданого кредиту - 78 000,00 грн; орієнтовна реальна річна процентна ставка - 9168,16 %.
Відповідно п. 3.2 Договору протягом строку (терміну) кредитування процентна ставка за Кредитним договором (надалі - проценти за користування кредитом) нараховуються за ставкою вказаною у п. 2.4 Договору на день на залишок заборгованості по Кредиту, наявної на початок календарного дня, за період фактичного користування Кредитом, в залежності від дотримання Позичальником графіку платежів, що вказаний в п. 3.2.3 та Додатку № 1 до Договору. 
У разі, якщо погашення Кредиту здійснюється згідно погодженого сторонами графіку платежів, що наведений у п. 3.2.3 та Додатку № 1 до Договору, чи в разі дострокового повернення суми наданого Кредиту, то зобов`язання позичальника по сплаті процентів за користування кредитом розраховуються відповідно до зниженої ставки, що вказана в п. 2.4 Договору. 
У разі, якщо повернення кредиту не здійснюється згідно погодженого графіку, унаслідок чого виникає прострочка по Кредиту, та строк цієї прострочки більше семи календарних днів, то умови по нарахування процентів за користування кредитом за зниженою процентною ставкою втрачають чинність і до відносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за стандартною процентною ставкою, що вказана в п. 2.4 Договору.
При цьому, нарахування процентів за стандартною процентною ставкою починається з восьмого календарного дня, від дня прострочення платежу, передбаченого графіком платежів.
Отже, відповідно п. 3.2.3 Договору сторони погодили обов`язковий графік платежів за договором, припускаючи, що позичальник буде його дотримуватися і застосовуватиметься знижена процентна ставка.
Відповідно до п. 2.4 Договору, знижена процентна ставка за Кредитом становить в день 1,15013259%, фіксована.
Пунктами 7.10. указаного договору передбачено технологію (порядок) укладення договору: договір укладається з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, дистанційно, в електронній формі, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» шляхом пропозиції укласти договір (оферти) кредитодавцем та її прийняти (акцептування) позичальником. Договір укладається в порядку, передбаченому ЦК України та ГК України, а також іншими актами законодавства України.
Договір № 451393-КС-005 про надання кредиту (споживчий кредит. Електронна форма) від 03 листопада 2023 року підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором UA-1733, про що свідчить п. 8 договору реквізити та підписи сторін ( а.с. 24).
По справі встановлено, що відповідачці на номер телефону було відправлено смс - повідомлення з одноразовим ідентифікатором UA-9957 для підписання паспорту споживчого кредиту, який нею підписаний.
На підтвердження укладення договору №451393-КС-005 від 03 листопада 2023 року, позивачем надано візуальну форму послідовності укладення даного договору, з якої вбачається, що 03 листопада 2023 року клієнт, використовуючи номер телефону НОМЕР_2 , ідентифікувався та зайшов у особистий кабінет на сайті https://my.bizpozyka.com, ознайомився з умовами договору (а.с.53).
Згідно матеріалів справи, відповідно до Витягу з анкети клієнта (витяг з інформаційно-телекомунікаційної системи - https://my.bizpozyka.com), відповідачкою було внесено такі відомості: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , документ, що посвідчує особу ID карта номер: НОМЕР_3 виданий 1836, сума бажаного кредиту: 30 000,00 грн, дата отримання кредиту 03.11.2023 року, електронна адреса позичальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , номер телефону позичальника НОМЕР_4 , номер банківського рахунку НОМЕР_1 (а.с.56).
Зокрема, 03 листопада 2023 року на підставі договору №451393-КС-005 про надання послуг з переказу грошових коштів (переказ на картку) та про інформаційно-технологічну взаємодію та приймання платежів, укладеного ТОВ «ФК «Елаєнс» та ТОВ «Бізнес Позика», на вказану позичальником картку НОМЕР_1 перераховано грошові кошти двома сумами: 25 000 грн та 5 000 грн, що підтверджується довідками, виданими 06 вересня 2025 року ТОВ «ФК «Елаєнс» (а.с. 57, 57 зворот).
Як вбачається із відомостей, наданих АТ КБ "Приватбанк", на ім`я ОСОБА_1 емітовано картку № НОМЕР_1 (а.с.88).
Факт отримання кредитних коштів у визначеній сумі підтверджено випискою за договором № б/н за період 03.11.2023 – 11.07.2025 по картковому рахунку ОСОБА_1 , відкритому у АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 89-95).
12 грудня 2023 року ТОВ «Бізнес Позика» направило ОСОБА_1 пропозицію укласти додаткову угоду № 1 (оферта) до договору № 451393-КС-005 про надання кредиту від 03 листопада 2023 року (споживчий кредит. Електронна форма), яку позичальник прийняла і вказаного дня ця угода була укладена (а.с. 40-42).
Відповідно до умов цієї додаткової угоди, сторони домовились внести зміни в п.1 договору та викласти його у наступній редакції: «Термін дії договору: до 20.08.2024 р.» (а.с. 38-39). 
Додаткова угода № 1 до договору № 451393-КС-005 про надання кредиту від 03 листопада 2023 року (Споживчий кредит. Електронна форма) підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором UA-6804, про що свідчить п. 11 додаткової угоди реквізити та підписи сторін (а.с. 39).
23 лютого 2024 року ТОВ «Бізнес Позика» направило ОСОБА_1 пропозицію укласти додаткову угоду № 2 (оферта) до договору № 451393-КС-005 про надання кредиту від 03 листопада 2023 року (споживчий кредит. Електронна форма), яку позичальник прийняла і вказаного дня ця угода була укладена (а.с. 44-46, 48, 49, 51).
Відповідно до умов цієї додаткової угоди, сторони домовились внести зміни в п.1 договору та викласти його у наступній редакції: «Термін дії договору: до 11.07.2025 р.» (а.с. 49-50).
У візуальній формі послідовності дій клієнта, сформованій ТОВ «Бізнес Позика», наведено детальний опис дій, вчинених сторонами при укладанні електронного договору про надання кредиту №451393-КС-005 від 03 листопада 2023 року в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства на сайті www.bizpozyka.com (а.с. 53-55).
Відповідно до довідки про стан заборгованості за Договором № 451393-КС-005 від 03 листопада 2023 року та розрахунком заборгованості станом на 31 липня 2025 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість у розмірі 231 304,16 грн, що складається із: суми прострочених платежів по тілу кредиту – 30 000,00 грн; суми прострочених платежів по процентах – 199 798,00 грн та заборгованості по комісії у розмірі 1 506,16 грн (а.с. 12-15,16).
Із розрахунку заборгованості убачається, що ОСОБА_1 на виконання умов Кредитного договору сплатила позивачу 14 000,00 грн, з яких позивачем зараховано: на сплату кредиту - 0 грн, на відсотки – 11 006,16 грн, на комісію – 2 993,84 грн (а.с. 12-15).
Доводи відповідачки щодо не укладання кредитного договору колегія суддів вважає неприйнятними з огляду на наступне.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України. 
Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
За правилом частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).
Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).
Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що принцип юридичної сили електронного правочину найбільш повно відображається у вимогах щодо форми правочину. Це підтверджується закріпленими на рівні міжнародних документів правовими нормами: частини 1 статті 8 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про використання електронних повідомлень у міжнародних договорах - повідомлення або договір не можуть бути позбавлені дійсності або позовної сили лише на тій підставі, що вони складені у формі електронного повідомлення; стаття 5 Типового закону про електронну торгівлю Комісії Організації Об`єднаних Націй з права міжнародної торгівлі - інформація не може бути позбавлена юридичної сили, дійсності або позовного захисту лише на тій підставі, що вона складена у формі повідомлення даних.
Аналогічна норма міститься й у частині 1 статті 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»: юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (надалі Закону).
Згідно з пункту 6 частини 1 статті 3 цього Закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із частиною 6 статті 11 Закону, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. 
Завершальним етапом укладення Кредитного договору є його підписання сторонами.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Колегією суддів враховано, що без здійснення входу Позичальника на сайт Кредитодавця, без отримання Позичальником умов договору (оферти) і смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором та без введення відповідачкою одноразового ідентифікатора, що означає прийняття пропозиції (акцепту), Кредитний договір та Додаткові угоди до нього не були б укладеними.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 12 січня 2021 у справі №524/5556/19, від 28 квітня 2021року у справі №234/7160/20, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 18 червня 2021 року у справі №234/8079/20, від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19.
У справі, що переглядається, встановлено, що Кредитний договір та Додаткові угоди №1 від 12 грудня 2023 року та № 2 від 23 лютого 2024 року до нього укладені, шляхом обміну електронними повідомленнями та підписані у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», що підтверджено належними доказами та відповідачем не спростовано.
Як установлено судом першої інстанції, 03 листопада 2023 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту № 451393-КС-005, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора UA -1733(а. с. 24).
У постанові Верховного Суду від 7.10.2020 по справі № 127/33824/19 зроблено правовий висновок, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, а кредитні кошти не були б перераховані відповідачу.
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає доведеним, що вказаний кредитний договір був підписаний позичальником ОСОБА_1 за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, який був надісланий ТОВ «Бізнес Позика» на номер телефону, зазначений відповідачкою, на підтвердження чого у ідентифікаційній частині договору містяться коди ідентифікатори відповідача, що і є його безпосереднім підписом, що відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до письмової форми.
Доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір не підписувався, а ідентифікація та верифікація особи, яка відбулась при укладенні договору, не підтверджена матеріалами справи, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки ідентифікація особи ОСОБА_1 відбувалась у порядку, визначеному Законом України «Про електронну комерцію» та узгоджується із положеннями частини 6 статті 11 зазначеного Закону. Підписання договору відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора не спростовано.
Крім того, на підтвердження перерахування коштів на виконання умов договору у матеріалах справи міститься інформаційний лист АТ КБ «ПриватБанк» про те, що банківська картка № НОМЕР_1 належить відповідачці та виписка по картковому рахунку, з якої вбачається, що на вказану картку 03 листопада 2023 року зарахований переказ двома сумами в розмірі 25 000 грн та 5 000 грн, що спростовує доводи апелянта у цій частині.
При цьому, заперечуючи проти укладення договору, відповідачкою не надано належних доказів укладення договору від її імені іншою особою за відсутності її волевиявлення, перерахування кредитних коштів не на її рахунок, а також неналежності номеру телефону в момент укладення договору, звернення відповідачки до правоохоронних органів щодо неправомірного використання позивачем персональних даних відповідачки чи шахрайських дій.
Колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що між сторонами було укладено кредитний договір в електронній формі та згідно Договору № 451393-КС-005 від 03 листопада 2023 року позивачем відповідно до умов договору та додаткової угоди №1 від 12 грудня 2023 року та додаткової угоди № 2 від 23 лютого 2024 року перераховано відповідачці на її власний картковий рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти відповідно у розмірі 25 000,00 грн та 5 000,00 грн.
Викладене у повній мірі узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позивачем укладання договору про надання кредиту № 451393-КС-005 від 03 листопада 2023 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 .
Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитом позивач просив, у тому числі, крім тіла кредиту в сумі 30 000,00 грн, стягнути із відповідачки також і заборгованість за процентами в сумі 199 798,00 грн за користування кредитними коштами та комісію 1 506,16 грн.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає про те, що за змістом статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, і такі умови продавець не повинен включати у договори із споживачем.
Вказані доводи відхиляються апеляційним судом, оскільки сторони, укладаючи договір про надання кредиту, погодили всі його умови, в тому числі щодо порядку нарахування та сплати процентів.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зі змісту наданого ТОВ «Бізнес Позика» розрахунку слідує, що заборгованість за процентами в розмірі 199 798,00 грн визначена позивачем станом на 31 липня 2025 року, тобто, в межах погодженого сторонами строку дії договору про надання кредиту. Розрахунок складено з урахуванням сплати ОСОБА_1 боргу в сумі 14 000,00 грн, з яких позивачем зараховано: на сплату кредиту - 0 грн, на відсотки – 11 006,16 грн, на комісію – 2 993,84 грн.
Як убачається із матеріалів справи розмір заборгованості, визначений у проведеному ТОВ «Бізнес Позика» розрахунку ОСОБА_1 ні в суді першої інстанції, ні при апеляційному перегляді не спростовано.
При цьому, наданий позивачем розрахунок заборгованості містить детальний опис нарахованої заборгованості, з вказівкою на дату операції/платежу, дати і розміру нарахування складових загальної заборгованості за кредитом та дати і розміру здійснення платежів.
Колегія суддів зауважує, що позивач обґрунтовано нараховував проценти у розмірі та в межах строку, визначених кредитним договором, що відображено у розрахунку заборгованості.
Відповідачка вказаного розрахунку не спростувала, свого розрахунку не надала, у зв`язку з чим апеляційний суд вважає доведеним той факт, що на момент звернення позивача до суду з даним позовом відповідачка мала заборгованість по кредиту у заявленому ТОВ «Бізнес Позика» розмірі.
Щодо доводів апеляційної скарги про неправомірність стягнення заборгованості за комісією, то колегія суддів зазначає наступне.
10 червня 2017 року набув чинності Закон України "Про споживче кредитування", у зв`язку із чим у Законі України "Про захист прав споживачів" текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" з набуттям чинності Закону України "Про споживче кредитування" залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України "Про споживче кредитування" передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі пункту 4 частини 1 статті 1 та частини 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Колегія суддів дійшла висновку, що доводи скаржника щодо неправомірності нарахування комісії за користування кредитом є безпідставними, оскільки виходячи з аналізу вимог пункту 4 частини 11 статті 1, частини 2 статті 8, частини 1 статті 1, статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», роз`яснень Великої Палати Верховного Суду щодо застосування статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», які викладені у постанові від 13 липня 2022 року по справі № 496/3134/19, така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.
Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і, в подальшому, нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідача (в т.ч. і в судовому порядку).
Відтак, вимоги позивача про стягнення комісії є правомірними та вірно задоволенні судом першої інстанції. 
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені у скарзі, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.
За приписами пункту 1 частини 1 стаття 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду міста Житомира від 10 листопада 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді