номер провадження справи 5/210/25

ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2026 Справа № 908/3679/25
м. Запоріжжя Запорізької області 

Господарський суд Запорізької області у складі: судді Проскурякова К.В., при секретарі судового засідання Шельбухової В.О., розглянувши матеріали справи

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Атомпромлаб” (вул. Пушкіна генерала, буд. 1, м. Дніпро, 49050; код ЄДРПОУ 43801740)
До відповідача: Акціонерного товариства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” (вул. Назарівська, буд. 3, м. Київ, 01032; код ЄДРПОУ 24584661) в особі філії “Відокремлений підрозділ “Запорізька атомна електрична станція” (вул. Промислова, буд. 133, м. Енергодар, Запорізька область, 71503; код ЄДРПОУ 19355964)
про стягнення 413 717,61 грн.

Без виклику представників сторін
СУТЬ СПОРУ:

09.12.2025 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю “Атомпромлаб” до Акціонерного товариства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі філії “Відокремлений підрозділ “Запорізька атомна електрична станція” про стягнення 413 717,61 грн. 
09.12.2025 автоматизованою системою документообігу господарського суду Запорізької області здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, справу №908/3679/25 розподілено судді Проскурякову К.В.
Ухвалою суду від 10.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №908/3679/25 в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без повідомлення (виклику) учасників справи, присвоєно справі номер провадження – 5/210/25 та вирішено розгляд справи по суті розпочати з 08.01.2026. 
09.02.2026 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Відповідно до ч. 3 ст. 222 ГПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Хід судового процесу фіксувався шляхом складання протоколу судового засідання, який долучений до матеріалів справи.
Згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Статтею 248 ГПК України визначено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Як вбачається з позовної заяви заявлено вимоги про стягнення з відповідача за період з липня 2023 по 03.12.2025 суми інфляційних втрат в розмірі 413 717,61 грн. нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України у зв`язку з несплатою відповідачем суми основного боргу за договором поставки товару №53-121-01-10831 від 04.11.2021 в розмірі 1 993 839,91 грн., яка стягнута на користь позивач згідно рішення Господарського суду Запорізької області від 18.10.2023 у справі №908/2435/23. На підставі викладеного, посилаючись на ст.ст. 525, 526, 530, 610, 625, 629 Цивільного кодексу України, позивач просить суд позов задовольнити.
В матеріалах справи містяться письмовий відзив АТ «НАЕК «Енергоатом» від 22.12.2025 на позовну заяву, в якому зазначено, що даний спір у справі виник з приводу виконання договірних зобов`язань. Договір поставки № 301(7)21УК/53-121-01-21-10831 від 04.11.2021 (далі - Договір), укладений між Позивачем та філією «Відокремлений підрозділ» «Запорізька АЕС», яка знаходиться на тимчасово окупованій території за адресою: місто Енергодар, вулиця Промислова, 133. При цьому, первинна документація, у тому числі договір, докази його виконання, листування та інше знаходяться за місцезнаходженням Запорізької АЕС: місто Енергодар Запорізької області і на теперішній час доступ до них для Відповідача тимчасово обмежений. Відповідно до п. 4.1 Договору, поставка товару здійснюється на умовах DDP м. Енергодар, вул. Промислова, 133, склад № 3 на ЗВ ВП «Складське господарство» ДП «НАЕК «Енергоатом» м. Енергодар. Отже, виконання господарських зобов`язань щодо поставки безпосередньо пов`язані з промисловим майданчиком філії «ВП ЗАЕС» та вимагають переміщення товару на територію філії з укладенням відповідних правочинів. Оскільки зобов`язання були виконані Позивачем саме 29.12.2021, встановлений в Договорі 60-денний строк на оплату поставленого товару сплинув 28.02.2022. 22.03.2022, вже після встановлення воєнного стану в Україні та окупації 04.03.2022 філії «ВП ЗАЕС» військовими формуваннями рф, Відповідач частково виконав зобов`язання з оплати поставленого товару на суму 386 827,46 грн. Вартість поставленого товару в розмірі 1 993 839,91 грн залишилась не оплаченою, проте була стягнута рішенням Господарського суду Запорізької області від 18.10.2023 у справі № 908/2435/23. Щодо наявності обставин, які ускладнили виконання зобов`язання Відповідач зазначив, що 24.02.2022 з 05 годин 30 хвилин на території України був введений воєнний стан. 04.03.2022 місто Енергодар та Запорізька АЕС були захоплені військовими силами рф. Дислокація об`єктів Запорізької атомної електростанції (шість енергоблоків – «тисячників» сумарною потужністю 6000 МВт та інші виробничі потужності) у місті Енергодар, яке перебуває з 24 лютого 2022 року у зоні проведення бойових дій, а з 04.03.2022 відноситься до тимчасово окупованої рф території України. Військову агресію рф проти України, що стала підставою введення воєнного стану, засвідчено як форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, що вбачається з листа № 2023/02.0-7.1 від 28.02.2022 ТПП України. Правовідносини між Позивачем та Відповідачем, які розглядаються у рамках справи № 908/3679/25, нерозривно пов`язані з об`єктами Запорізької АЕС (втрачені виробничі потужності), що забезпечували отримання АТ «НАЕК «Енергоатом» значної частини доходу. На момент укладання спірного договору Відповідач не міг передбачити настання обставин, які зашкодять його виконанню, зокрема, повне зупинення атомної станції. Так, неможливість сплатити кошти за спірним договором викликана об`єктивними негативними чинниками, що, по-перше, не залежать від волі Відповідача, по-друге, доводять відсутність вини в діях Відповідача, по-третє, нікчемністю правочину. На підставі викладеного, відповідач просить суд відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог.
Також в матеріалах справи міститься письмова відповідь ТОВ “Атомпромлаб” від 25.12.2025 на відзив в якій зазначено, що посилання Відповідача на наявність форс-мажорних обставин, введення воєнного стану та тимчасову окупацію території не є підставою для звільнення від відповідальності, передбаченої статтею 625 Цивільного кодексу України. Відповідач не довів існування прямого причинно-наслідкового зв`язку між запровадженням воєнного стану, тимчасовою окупацією території та неможливістю виконання саме грошового зобов`язання перед Позивачем. Більше того, здійснення Відповідачем часткової оплати 22.03.2022, тобто після введення воєнного стану, свідчить про наявність у нього реальної можливості виконувати грошові зобов`язання. Отже, наведені у відзиві доводи щодо форс-мажорних обставин та тимчасової окупації не можуть бути прийняті судом як підстава для звільнення Відповідача від обов`язку сплатити інфляційні втрати. Вважає, що вимоги про стягнення інфляційних втрат за період з липня 2023 року по 03.12.2025 заявлено правомірно, оскільки прострочення виконання грошового зобов`язання з боку Відповідача має триваючий характер. Станом на день подання позовної заяви основна сума боргу Відповідачем не погашена, що є самостійною та достатньою підставою для нарахування інфляційних втрат за весь період прострочення до моменту фактичного виконання зобов`язання. З огляду на викладене, Позивач просить суд позов задовольнити.
Частиною 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Згідно вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Статтею 114 ГПК України визначено, що суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.
Наявні матеріали справи дозволяють розглянути справу по суті.
З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Атомпромлаб" (далі - Постачальник) та Державним підприємством “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі філії "Відокремлений підрозділ "Запорізька атомна електрична станція" (далі - Покупець) укладено договір поставки товару № 53- 121-01-10831 від 04.11.2021 (далі - Договір). 
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 18.10.2023 у справі №908/2435/23 стягнуто з державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом в особі відокремленого підрозділу Запорізька атомна електрична станція 1 993 839,91 грн основного боргу, 567 807,07 грн інфляційного збільшення, 84 244,98 грн 3 % річних, судовий збір у розмірі 39 688,38 грн 38 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
Вказаним рішенням суду встановлено, що «за умовами договору поставки товару №53-121-01-10831 від 04.11.2021 (п. 1.1 договору) Постачальник зобов`язується поставити, а Покупець прийняти і сплатити товар, визначений у таблиці п. 1.1 вказаного договору на загальну суму 2 856 800,84 грн з ПДВ. 
Згідно із п. 1.3 договору, строк поставки товару: листопад-грудень 2021р.
Відповідно до п. 3.2 договору, оплата за поставлений товар здійснюється протягом 60-ти календарних днів з дати поставки повного обсягу товару, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.
Оплата покупцем частини вартості товару у розмірі суми ПДВ здійснюється після реєстрації постачальником належним чином оформленої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (п. 3.3. договору).
Поставка товару відбувається в строк зазначений у п. 1.3 договору (п. 4.2 договору).
У відповідності до п. 12.1 договору, договір вважається укладеним з моменту підписання сторонами і діє протягом року з дати укладання. 
Позивачем виконано зобов`язання за договором та поставлено відповідачеві обумовлений договором товар на загальну суму 2 380 667,37 грн (без врахування ПДВ), що підтверджується видатковими накладними (копії накладних сторонами не надано, але відповідачем у відзиві зазначається про те, що товар на вказану суму позивачем поставлено):
- № РН-0000003 від 15.12.21 на суму 1 369 628,70 грн без ПДВ, крім того ПДВ 273 925,74 грн, всього з ПДВ 1 643 554,44 грн;
- № РН-0000004 від 20.12.21 на суму 386 827,46 грн без ПДВ, крім того ПДВ 77 365,49 грн, всього з ПДВ 464 192,95 грн;
- № РН-0000005 від 24.12.21 на суму 623 728,00 грн без ПДВ, крім того ПДВ 124 745,60 грн, всього з ПДВ 748 473,60 грн;
- № РН-0000006 від 29.12.21 на суму 483,21 грн без ПДВ, крім того ПДВ 96,64 грн, всього з ПДВ 579,85 грн.
Відповідачем отриманий товар 22.03.22 оплачено частково на суму 386 827,46 грн.
Несплата відповідачем заборгованості за отриманий товар у сумі 1 993 839,91 грн стала підставою для звернення позивача до суду з даним позовом про стягнення суми заборгованості в примусовому порядку. …
Факт прострочення здійснення оплати підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.
За таких обставин, судом задовольняються позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу у сумі 1 993 839,91 грн. …
Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 567 807,07 грн інфляційного збільшення (на суму 2 380 667,3667 грн за березень 2022 року; на суму 1 993 839,91 грн за період квітень 2022 року – червень 2023 року) та 84 636,42 грн 3 % річних (на суму 2 380 667,37 грн з 28.02.22 по 22.03.22 включно; на суму 1 993 839,91 грн за період з 23.03.22 по 24.07.22).
Згідно із ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також 3 % річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлено інший розмір відсотків. 
При перевірці періодів нарахування відсотків річних та інфляційних нарахувань судом встановлено, що до періодів нарахування 3% річних на суму 2 380 667,37 грн позивачем помилково включено дату 28.02.22 (останній день здійснення оплати з урахуванням приписів ч. 5 ст. 254 ГПК України) та 22.03.22 (день здійснення часткової оплати). 
Згідно з розрахунком суду (проведеним за допомогою комп`ютерної юридичної інформаційно-пошукової системи “ЗАКОНОДАВСТВО”), розмір 3 % річних та індексу інфляції становлять 84 244,98 грн та 567 807,07 грн відповідно.
Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.»
На виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 18.10.2023, яке набрало законної сили 14.03.2024, 01.05.2024 видано відповідний наказ.
03.12.2024 головним державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Савчуком Костянтином Петровичем, на підставі наказу №908/2435/23, що виданий 01.05.2024 Господарським судом Запорізької області, винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 76686063 про стягнення з Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (код ЄДРПОУ 24584661) в особі філії "Відокремлений підрозділ "Запорізька атомна електрична станція" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (код ЄДРПОУ 19355964) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АТОМПРОМЛАБ" 1 993 839,91 грн основного боргу, 567 807,07 грн інфляційного збільшення, 84 244,98 грн 3 % річних, судовий збір у розмірі 39 688,38 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн. 
З огляду на те, що сума основної заборгованості у розмірі 1 993 839,91 грн. залишається тривалий час не погашеною, враховуючи, що кредитор вправі вимагати сплати інфляційних нарахувань аж до повного виконання грошового зобов`язання, керуючись статтею 625 ЦК України, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача інфляційних втрат за період з липня 2023 по жовтень 2025 в сумі 413 717,61грн.
Розглянувши та проаналізувавши матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши надані позивачем письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно із ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
У відповідності до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до положень ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом.
У відповідності до ч. 1 ст. 664 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. 
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Таким чином, Позивач на виконання умов договору № 53- 121-01-10831 від 04.11.2021 поставив Відповідачу обумовлений договором товар на загальну суму 2 380 667,37 грн, а Відповідачк в порушення умов вказаного договору оплату за отриманий товар здійснив лише частково, внаслідок чого у Відповідача виникла заборгованість перед Позивачем на загальну суму 1 993 839,91 грн.
Стягнення основної суми заборгованості за вказаним договором було предметом судового розгляду у справі № 908/2435/23.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 18.10.2023 року у справі № 908/2435/23 стягнуто з Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом в особі відокремленого підрозділу Запорізька атомна електрична станція 1 993 839,91 грн основного боргу, 567 807,07 грн інфляційного збільшення, 84 244,98 грн 3 % річних, судовий збір у розмірі 39 688,38 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 14.03.2024 у справі №908/2435/23 апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" на рішення Господарського суду Запорізької області від 18.10.2023 у справі № 908/2435/23 залишено без задоволення. Рішення Господарського суду Запорізької області від 18.10.2023 у справі № 908/2435/23 залишено без змін.
Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, рішення у справі №908/2435/23 засвідчує факт порушення зобов`язання Відповідачем, однак не є підставою виникнення права нарахування штрафних санкцій та компенсаційних витрат, оскільки такою підставою зокрема є договір № 53- 121-01-10831 від 04.11.2021.
Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За умовами ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.
Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. 
Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідач не надав суду доказів оплати заборгованості за отриманий товар в повному обсязі та у строк, визначений договором, у зв`язку з чим Позивачем заявлено вимоги про стягнення з Відповідача інфляційних втрат за період з липня 2023 по жовтень 2025 в сумі 413 717,61 грн.
У відповідності до положень чинного законодавства захист цивільних прав здійснюється, зокрема, шляхом стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках передбачених законодавством або договором, неустойки (штрафу, пені), а також інших засобів передбачених законодавством.
До інших засобів захисту цивільних прав, у відповідності до ст. 625 ЦК України, відноситься, зокрема, інфляційні втрати.
Відповідно до ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
Тобто, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання кредитор має право стягнути, а боржник повинен сплатити, крім основного боргу, також втрати від інфляційних процесів та річні відсотки за весь час прострочення виконання зобов`язання.
Таким чином, заявляючи вимогу щодо сплати інфляційних втрат, позивач правомірно скористався наданим йому законодавством правом.
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Сплата відсотків річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. 
Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (такі висновки наведено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).
Аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень ст.625 Цивільного кодексу України, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, від 19.07.2023 у справі № 910/16820/21 зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.
Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Велика Палата Верховного Суду сформувала усталену правову позицію щодо природи цих платежів. Зокрема, у постанові від 2 липня 2025 року у справі № 903/602/24 визначено, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, які виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора.
Ключовою характеристикою є те, що ці суми нараховуються незалежно від вини боржника та зупинення виконавчого провадження або виконання судових рішень про стягнення грошових сум. Це означає, що об`єктивний факт прострочення сам собою генерує право кредитора на їх стягнення, без необхідності доказування вини боржника або причин затримки.
Оскільки заборгованість за договором боржником у повному обсязі та встановлений строк не сплачено, тому нарахування позивачем інфляційних нарахувань є правомірним, в межах заявлених позовних вимог.
Контррозрахунку суми інфляційних втрат Відповідачем суду не надано.
Суд перевіривши розрахунок інфляційних втрат, наданий позивачем за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи “Законодавство” зазначає, що розрахунок інфляційних втрат здійснено за період з липня 2023 по жовтень 2025 в сумі 413 717,61 грн. є вірним, відповідає вимогам чинного законодавства України та вказана сума підлягає стягненню з Відповідача.
Щодо тверджень Відповідача про наявність обставин, які ускладнили виконання зобов`язання, суд зазначає наступне.
Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що у діях відповідача відсутня вина, оскільки виконанню грошового зобов`язання за договором в термін 60-ти днів перешкодило настання форс-мажорних обставин, з урахуванням їхнього підтвердження листом Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, що в свою чергу відсутність вини у діях відповідача виключає підставу відповідальності за порушення грошового зобов`язання за Договором.
Суд зазначає, що форс-мажор (у даному випадку — військова агресія проти України) повинен бути в причинному зв`язку з негативними наслідками для підприємницької діяльності.
Ознаками форс-мажорних обставин є наступні: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.
Сторона, яка посилається на вищевказані обставини, повинна довести, що саме введення воєнного стану призвело до унеможливлення виконання конкретних зобов`язань за договором.
Ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання. Тобто, сама по собі війська агресія Російської Федерації проти України не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні.
Війна як обставина непереборної сили звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин юридична чи фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.
Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.
Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 30.05.2022 у справі № 922/2475/21.
Підсумовуючи викладене суд зауважує, що форс-мажор не звільняє від обов`язку виконати зобов`язання, він звільняє виключно від відповідальності за невиконання зобов`язання (неустойка у вигляді штрафу та пені, відшкодування збитків).
Листом № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, що розміщений в мережі Інтернет, та адресований “Всім кого це стосується”, Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) на підставі ст.ст. 14, 14 Закону України “Про торгово-промислові палати в Україні” від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”. Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).
Судова практика Верхового Суду вказує, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору. 
Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 по справі № 908/2287/17 зазначив, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.
Відповідно до п. 8.1 спірного Договору наявність форс-мажорних обставин звільняє сторони від відповідальності за невиконання, неналежне виконання зобов`язання за Договором.
Відповідачем не надано доказів дотримання порядку, визначеного в Договорі, повідомлення позивача про виникнення форс-мажору та, як наслідок, неможливість своєчасної оплати товару з моменту початку збройної агресії Російської Федерації.
Воєнний стан на території України не означає, що відповідач не може здійснювати підприємницьку діяльність та набувати кошти. Відповідач не підтвердив настання форс-мажорних обставин саме для спірного випадку невиконання господарського зобов`язання.
Суд зазначає, що введений в України з 24.02.2022 воєнний стан, який на теперішній час не припинено, є загальновідомою обставиною дії форс-мажорних обставин в Україні до їх офіційного закінчення, що підтверджено Торгово-промисловою палатою України в листі від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1. 
Однак, лист ТПП є лише одним із документів, необхідних для доведення форс-мажору, та не є доказом наявності форс-мажору у кожному конкретному випадку невиконання договірних зобов`язань.
Сторона, яка заявляє про те, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок форс-мажорних повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. 
Крім того, ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п. 38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.
Договір поставки, з якого виникло грошове зобов`язання, був укладений 04.11.2021, тобто до початку повномасштабної збройної агресії та тимчасової окупації відповідної території, у зв`язку з чим на момент його укладення дія правового режиму тимчасово окупованих територій не поширювалася.
Отже, посилання Відповідача на правовий режим тимчасово окупованих територій не впливають на чинність договору та не можуть бути підставою для невиконання грошового зобов`язання, яке виникло до запровадження відповідного режиму та вже було підтверджене судовим рішенням, що набрало законної сили.
Крім того, здійснення Відповідачем часткової оплати 22.03.2022, тобто після введення воєнного стану, свідчить про наявність у нього реальної можливості виконувати грошові зобов`язання.
При цьому, суд зазначає, що як Відповідач так і Позивач під час воєнного стану в Україні знаходяться в однакових умовах, отже несприятливі обставини, пов`язані з військовою агресію Російської Федерації проти України настали не тільки для відповідача, але й для позивача.
Якщо обидві сторони правочину є суб`єктами господарської діяльності (професійними комерсантами, підприємцями), стандарти усвідомлення ризиків при вчиненні відповідного правочину є іншими, ніж у випадку, якщо б стороною правочину були дві фізичні особи, або суб`єкт господарювання та пересічний громадянин. Стандарт розумної та обачливої поведінки комерсанта набагато вищий, порівняно зі стандартом пересічної розумної людини (подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 910/17876/19).
Отже при укладенні спірного Договору сторони мали усвідомлювати всі ризики його укладення під час дії в Україні правового режиму воєнного стану, а тому сам факт дії воєнного стану в Україні не може вважатися обставинами непереборної сили (форс-мажорними обставинами), крім випадків настання конкретних подій/обставин під час дії правового режиму воєнного стану, що буде підтверджено відповідними документами.
Таким чином, Відповідачем не доведено належним та допустимими доказами наявність настання для нього форс-мажорних обставин щодо невиконання умов договору поставки.
Щодо правової природи зобов`язання зі сплати за отриманий товар та нарахування інфляційних втрат, суд зазначає наступне.
Частиною 2 статті 13 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України. Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абзацу другого частини другої статті 215 Цивільного кодексу України.
Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 1-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації.
Пунктом 45.2 статті 45 Податкового кодексу України встановлено, що податковою адресою юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) є місцезнаходження такої юридичної особи, відомості про що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ВП “Запорізька атомна електрична станція” станом на момент виникнення спірних правовідносин знаходився за адресою: 71503, Запорізька область, м. Енергодар, вул. Промислова, буд. 133, яка з 04.03.2022 є тимчасово окупованою територією.
Суд звертає увагу, що договір поставки товару № 53- 121-01-10831 від 04.11.2021 укладений між юридичними особами, Товариством з обмеженою відповідальністю "Атомпромлаб" та Акціонерним товариством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії "Відокремлений підрозділ "Запорізька атомна електрична станція".
За приписами статті 80, частин 1, 2 статті 96 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем в суді. Юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном.
Відповідно до статті 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.
Отже, саме юридична особа несе повну юридичну відповідальність за зобов`язаннями, що виникають з діяльності її відокремленого підрозділу (філії), відтак відповідальність за належне виконання зобов`язань за спірним договором поставки товару № 53- 121-01-10831 від 04.11.2021 (у тому числі щодо повної та своєчасної оплати за отриманий товар) покладається на юридичну особу відповідача – Акціонерне товариство “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом”, яке є правонаступником Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом”. 
Згідно статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
При цьому виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною “права на суд”, адже в іншому випадку положення статті 6 Конвенції будуть позбавлені ефекту корисної дії (пункти 34, 37 рішення Європейського суду з прав людини у справі “Бурдов проти Росії”).
Отже, Позивач, уклавши договір поставки товару № 53- 121-01-10831 від 04.11.2021 розраховував на отримання оплати у розумні строки за поставлений товар, а Відповідач, уклавши цей договір, свідомо прийняв на себе зобов`язання щодо своєчасного і повного розрахунку з Позивачем.
Відповідач не спростував доводи Позивача, не надав доказів оплати інфляційних нарахувань, заперечення Відповідача спростовуються матеріалами справи та вищевикладеним.
Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).
Також у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини в вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
З огляду на викладене, враховуючи предмет та визначені позивачем підстави позову, принципи диспозитивності, змагальності та рівності сторін перед законом і судом, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача. 
Керуючись ст. ст. 76-79, 86, 129, 130, 233, 236 – 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, - 
ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.
2. Стягнути з Акціонерного товариства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” (вул. Назарівська, буд. 3, м. Київ, 01032; код ЄДРПОУ 24584661) в особі філії “Відокремлений підрозділ “Запорізька атомна електрична станція” (вул.Промислова, буд. 133, м. Енергодар, Запорізька область, 71503; код ЄДРПОУ 19355964) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Атомпромлаб” (вул. Пушкіна генерала, буд. 1, м. Дніпро, 49050; код ЄДРПОУ 43801740) інфляційні втрати в сумі 413 717 (чотириста тринадцять тисяч сімсот сімнадцять) грн. 61 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 4 964 (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят чотири) грн. 61 коп. Видати наказ після набрання рішенням чинності.

У зв`язку з введенням графіків обмеження електропостачання у Господарському суді Запорізької області повний текст рішення складено та підписано 27.02.2026.

Суддя К.В. Проскуряков

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.