01.04.2026 
Справа № 482/2313/25 
Номер провадження 2/482/304/2026 

РІШЕННЯ
Іменем України

01 квітня 2026 року м. Нова Одеса

Новоодеський районний суд Миколаївської області у складі: головуючого - судді Сергієнко С.А., за участю секретаря Лебедьєвої А.В., представника позивача ОСОБА_8., відповідача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Нова Одеса цивільну справу за заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - військова частина НОМЕР_1 , третя особа - Виконавчий комітет Новоодеської міської ради як орган опіки та піклування, третя особа - Міністерство оборони України про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

20 жовтня 2025 року представник позивача звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - військова частина НОМЕР_1 , третя особа - Виконавчий комітет Новоодеської міської ради як орган опіки та піклування, третя особа - Міністерство оборони України про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.
У позовній заяві посилався на те, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 . Матір`ю дитини є ОСОБА_1 - відповідач.
Відповідно до довідки про склад сім`ї від 02.10.2025 № 13786 виданої КП «Правопорядок» за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: позивач, дитина, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є батьком та матір`ю позивача, та відповідно дідом та бабою дитини.
Починаючи з вересня 2002 року до червня 2025 року позивач працював на різних посадах та забезпечував сім`ю.
Відповідно до рішення Новоодеського районного суду 04.01.2024 року у справі № 482/1810/23 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.
Відповідно до характеристики учня 7-А класу Новоодеського ліцею №2 Новоодеської міської ради активну участь у навчанні та вихованні дитини бере лише тато та бабуся, мати участі в житті дитини не бере. Батьківські збори та позашкільні заходи відвідує тато.
Дитина в сім`ї почуває себе комфортно та психологічно захищеною. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 10.10.2025 за адресою АДРЕСА_1 проживають і мають постійне місце реєстрації: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , дитина та позивач. В ході розмови з`ясувалося, що від народження і до теперішнього часу дитина проживає разом з батьком та бабусею і дідусем. Батько проходить військову службу за мобілізацією.
Згідно довідки ВЧ НОМЕР_1 від 16.08.2025 №1186 позивач перебуває на військовій службі за мобілізацією в ВЧ НОМЕР_1 . 26.09.2025 та 09.10.2025 позивач здійснив переказ на рахунок ОСОБА_5 15000,00 грн. та 14950,00 грн. для утримання дитини.
У подальшому у судовому засіданні представником позивача надано докази переказів позивачем на рахунок ОСОБА_5 грошових коштів за період з 07.11.2025 року по 07.03.2026 року.
Дитина позивача та відповідача - ОСОБА_3 постійно, з моменту його народження, проживає разом із батьком - ОСОБА_2 , за адресою АДРЕСА_1 , який створив всі умови для проживання дитини, здійснює опіку над ним, утримує, доглядає та піклується про сина.
Відповідач не виконує покладених на неї батьківських обов`язків стосовно своєї малолітньої дитини. Зокрема, відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не цікавиться її навчанням, не забезпечує необхідного харчування, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу.
Діюче законодавство не містить визначення терміну "виховання", однак зі змісту положень СК України можна зробити висновок, що це багатошаровий і тривалий процес впливу батьків на свідомість дитини з метою підготовки її до самостійного життя.
Короткочасні зустрічі відповідача з дитиною чи надання подарунків, не можуть бути розцінені як участь у її вихованні та утриманні.
У вказаній справі позивач має намір встановити факт самостійного виховання та утримання ним дитини та в послідуючому, з метою забезпечення належного виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини, звільнитися з військової служби, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.
Беручи до уваги пріоритет інтересів дитини, враховуючи самоусунення матері від своїх прямих батьківських обов`язків, зважаючи на те, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини породить для позивача юридичні наслідки, а іншого шляху для підтвердження даного факту не існує, вбачаються підстави дійти висновку про можливість задоволення позову та встановлення, що позивач самостійно виховує та утримує свою дитину. Встановлення такого факту не позбавляє матір батьківських прав та не встановлює неможливість її участі у вихованні дітей в майбутньому.

Посилаючись на вищевикладене представник позивача просив суд встановити факт що ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , самостійно виховує та утримує дитину: ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Представник позивача у судовому засідання позов підтримав із підстав у ньому викладених, також додав що у теперішній час дитина проживає з бабусею, позивач проходить військову службу, проте матеріально утримує дитину надсилаючи своїй матері кошти на утримання сина. Дитина буває у матері, мати купує сину речі тощо, проте проживає ОСОБА_3 на місцем проживання свого батька з бабусею і основний тягар утримання дитини несе позивач.

Відповідач позовні вимоги не визнала, пояснила що близько трьох років вона не проживає разом з позивачем, вони розірвали шлюб і за взаємною згодою вирішили що їх син ОСОБА_3 залишиться проживати разом з батьком. Таке рішення зі свого боку відповідач пояснювала небажанням відривати дитину від місця проживання за яким він звик проживати та має соціальні зв`язки.
З початком повномасштабного вторгнення РФ у Україну , приблизно в березні 2022 року, ОСОБА_3 разом із старшою донькою відповідача виїхав за кордон до Польщі, у серпні 2022 року відповідач поїхала до них та проживала разом з сином. У травні 2025 року відповідач повернулася в Україну згодом (у літку 2023 року) повернулися і діти. ОСОБА_3 продовжив проживати за адресою проживання свого батька, бабусі та дідуся.
ОСОБА_1 пояснила, що вона спілкується з сином, він буває у неї на вихідних, канікулах, вона проводить з ним час, приймає участь у його забезпеченні, купує йому одяг, подарунки.
Посилаючись на вищевикладене вказувала що посилання позивача на одноособове виховання і утримання дитини є перебільшеними. Те що відповідач проходить військову службу не означає що дитина позбавлена батьківської уваги, хоча проживання сина за теперішнім місцем є компромісним рішенням з урахуванням в першу чергу інтересів дитини, проте це не означає що син не може жити разом з нею.

Представник третьої особи - в/ч НОМЕР_1 надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності.
Від інших третіх осіб будь-яких заяв чи клопотань не надходило, про час і місце розгляду вони були повідомлені належним чином, проте їх представники у судове засідання не з`явилися.
Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_4 від 12.03.2013 року виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Новоодеського районного управління юстиції. Матір`ю дитини є ОСОБА_1 - відповідач.
Відповідно до довідки про склад сім`ї від 02.10.2025 № 13786 виданої КП «Правопорядок» за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: позивач, дитина, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , відповідно свідоцтва про народження НОМЕР_5 виданого 17.12.1986 року Новоодеським райвідділом загсу Миколаївської області, є батьком та матір`ю позивача, а відповідно дідом та бабою дитини.
Починаючи з вересня 2002 року до червня 2025 року позивач працював на різних посадах та забезпечував сім`ю, ця обставина відповідачем не заперечується.
Відповідно до рішення Новоодеського районного суду 04.01.2024 року у справі № 482/1810/23 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Характеристики учня 7-А класу Новоодеського ліцею №2 Новоодеської міської ради ОСОБА_3 на яку є посилання у позовній заяві до суду надано не було, відтак суд не надає оцінку обставинам на які посилається представник позивача в цій частині.
Згідно довідки ВЧ НОМЕР_1 від 16.08.2025 №1186 позивач перебуває на військовій службі за мобілізацією в ВЧ НОМЕР_1 . 26.09.2025 та 09.10.2025 позивач здійснив переказ на рахунок ОСОБА_5 15000,00 грн. та 14950,00 грн. для утримання дитини.
У подальшому у період з 07.11.2025 року по 07.03.2026 року позивач здійснював перекази коштів на рахунок ОСОБА_5 , у сумах 13950 - 14950 грн. на місяць.
Обставини щодо участі відповідача у житті дитини про які надала пояснення ОСОБА_7 представником позивача не заперечувалися.
При вирішенні питання обґрунтованості позову суд виходить з наступного.
Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, на підставі принципу змагальності сторони учасники справи з метою ухвалення рішення на свою користь зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують, або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності ухвалення бажаного для них рішення.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частиною 1 статті 77 та частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно із частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п?ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, когось із батьків дитини є підставою для припинення їх обов`язку утримувати дитину.
Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Позивач просить установити факт самостійного виховання та утримання ним малолітнього сина, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дітей.
Доведення факту одноосібного виховання й утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання й утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Така позиція суду повністю відповідає позиції  Великої Палати Верховного Суду викладеній у постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22, і підстав для відступу від цієї позиції суд не вбачає.
На переконання суду, для встановлення обставин самостійності виховання позивачем дитини обов`язковим елементом є підтвердження виключних (непереборними / винятковими / неординарними / особливими) у конкретних життєвих ситуаціях (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо).
Наведених вище виключних обставин, зокрема позбавлення фактичної змоги виконувати свої обов`язки іншого з батьків, у даній справі відсутні, а саме по собі проживання дитини за місцем проживання батька, дідуся та бабусі в Україні, не свідчить про самостійне виховання та утримання дитини позивачем. Крім того обставини участі матері у вихованні і утриманні дитини на які вказувала відповідач іншою стороною не заперечуються.
Суд наголошує, що факт свідомого ухилення іншого з батьків від участі у вихованні та утриманні дитини може бути підтверджений лише рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Тобто, захист порушених прав у зв`язку самоусуненням від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку шляхом пред`явлення позову про позбавлення батьківських прав, а не позову про встановлення факту самостійного виховання дитини.
Такий підхід до вирішення цієї справи, на переконання суду, цілком відповідає мотивам, з яких виходила Велика Палата Верховного Суду у справі №201/5972/22, адже конкретних вказівок, з яким із видів позову повинна звернутися заінтересована особа для підтвердження обставин самостійного виховання дитини - у ній не наведено. Суд вважає, що таким позовом має бути саме про позбавлення батьківських прав, а не встановлення юридичного факту, з міркувань, що були висловлені вище.
Таким чином, оскільки позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини без наявних порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів позивача з боку інших осіб, враховуючи, що обов`язок батьків виховувати та утримувати дитини є невід`ємним, а встановлення факту протилежного у позовному провадженні можливе лише під час вирішення спору про позбавлення батьківських прав, суд дійшов висновку, що у задоволенні цього позову необхідно відмовити за безпідставністю.
У разі відмови у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивачів (ст. 141 ЦПК України).
Керуючись статтями 2, 3, 10-13, 19, 76-82, 258-259, 263-265, 268, 273, 280-283ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ: 

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - військова частина НОМЕР_1 , третя особа - Виконавчий комітет Новоодеської міської ради як орган опіки та піклування, третя особа - Міністерство оборони України про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини - відмовити.
Судові витрати віднести на рахунок позивача.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя: С.А.Сергієнко