Справа № 168/18/24
Провадження № 2/168/2/26

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2026 року Старовижівський районний суд Волинської області в складі: 
головуючого-судді Хаврони О.Й.,
з участю: секретаря Островерхої Т.С.,
прокурора Романюк Н.М.,
представника відповідача Нечая Ю.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання в селищі Стара Вижівка в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом керівника Ковельської окружної прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації, третя особа на стороні позивача, Державне спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Ліси України» до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки, 

в с т а н о в и в:

Керівник Ковельської окружної прокуратури звернувся до суду в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації з позовом до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки.
Позов обґрунтовує тим, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області №3-2122/15-16-СГ від 27.05.2016 затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213 площею 0,8717 га для ведення особистого селянського господарства.
У подальшому вказана ділянка була відчужена ОСОБА_2 на користь відповідачки під час укладення договору купівлі-продажу 06.09.2021 р. і з того часу ділянка перебуває у власності відповідачки. 
Разом з тим, земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0227 знаходиться у межах земель лісового фонду (земель лісогосподарського призначення) у межах кварталу 28 Любохинівського лісництва, що підтверджується рядом доказом.
На обґрунтування позову прокурор посилається на те, що надання земельної ділянки з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213 у власність ОСОБА_2 та її подальше відчуження на користь відповідача призвели до незаконного вилучення земельної ділянки лісового фонду та зміну цільового призначення на землі сільськогосподарського призначення, а також передання земельної ділянки із державної у приватну власність.
Відповідно до положень Земельного кодексу та Лісового кодексу спірна земельна ділянка може бути лише в державній власності. 
Вилучення земельних ділянок державної власності для не лісогосподарських потреб мав право проводити лише Кабінет Міністрів України, який жодних документів на таке вилучення не видавав. Відтак зміна цільового призначення ділянки та її передання в приватну власність відбулась з порушенням закону.
Зважаючи на вказане, прокурор просить витребувати у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації з незаконного володіння відповідача земельну ділянку з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213.
Представник третьої особи ДП «Ліси України» у поданих письмових поясненнях просить розглядати справу за відсутності представника ДП «Ліси України», повністю підтримує позовні вимоги. Земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення, оскільки входить до Проекту організації та розвитку лісового господарства ДП «Старовижівське лісове господарство», який схвалений за результатами Базового лісовпорядкування, проведеною Українською лісовпорядною експедицією Українського лісовпорядно проектного ВО «Укрдержліспроект» в 2013 та передані ДП «Старовижівське лісове господарство» на підставі рішення Волинської обласної ради № 13/2 від 18.08.2000, що в свою чергу передбачає ведення лісового господарства на них, охорону і захист вказаних лісових масивів. 
Представник третьої особи Волинської обласної державної адміністрації у поданих письмових заявах просить розглядати справу за відсутності представника, повністю підтримує позовні вимоги. 
Ухвалою від 08.01.2024 р. відкрито провадження у справі.
Ухвалою від 05.01.2024 р задоволено заяву про забезпечення позову та накладено арешт на земельну ділянку площею 0,8717 га з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213.
Ухвалою від 08.02.2024 призначено в справі судову земельно-технічну експертизу. 
Ухвалою від 20.08.2025 поновлено провадження в справі у зв`язку з отриманням висновку експерта і призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 06.11.2025р. підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.
У відзиві (том  1 ст.127) представник відповідача позов не визнає, виходячи з таких міркувань. 
Зазначає, що прокурор не надала жодних доказів належності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду. Прокурор не правильно застосовує норми Лісового кодексу. 
У матеріалах справи не міститься жодних планшетів матеріалів лісовпорядкування, позивачем було залишено поза вагою і іншу обставину - реєстрацію права користування земельними ділянками лісового фонду за державою.
Рішенням Волинської обласної ради №13/2 від 18.08.2000 року надано дозвіл на складання проектів відведення земель лісового фонду, які знаходились у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств державним лісгоспам державного лісогосподарського об`єднання «Волиньліс». Відповідно додатку №13 до вказаного рішення проект землеустрою щодо земель Кримненської сільської ради охоплював 908,4 га.
Проект землеустрою, складений на виконання цього рішення обласної ради був відсутній станом на день виділення ділянки з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213, а отже і жодних прав ніхто не набував на підставі цього рішення.
Також звертає увагу Суду на той факт, що у п. 1 рішення Волинської обласної ради від 18.08.2000 р. № 13/2 іде мова лише про надання дозволу на складання проекту відведення земель лісового фонду, які знаходились у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств. Відповідно до даного рішення державні лісгоспи повинні були звернутися до проектної землевпорядної організації для виготовлення проектів землеустрою, після чого подати їх на затвердження. Рішенням про затвердження проектів відведення земельних ділянок лісового фонду надавалися б дані ділянки у постійне користування.
Таким чином, згідно з рішенням Волинської обласної ради від 18.08.2000 р. № 13/2 землі лісового фонду не передавалися державним лісгоспам, а лише було надано дозвіл на розроблення проектів відведення.
У позовній заяві прокурор посилається на акт обстеження земельних ділянок від 27.10.2022р. Однак посадові особи лише обстежили деякі виділи кварталів і незрозуміло яке це має відношення до спірної ділянки. Чи встановлювали місцезнаходження за точками координат - відповідь однозначна - ні (так як відсутня інформація про застосування спеціальних приладів).
Аналогічна ситуація і з листом ВО «Укрдержліспроект» №794 від 23.08.2023 року, з якого не зрозуміло які координати поворотних точок використовувались та накладались на координати поворотних точок, які були надані прокуратурою в процесі підготовки позову.
Проаналізувавши відкриті джерела - публічну кадастрову карту відповідачу стало відомо, що станом на день подання позовної заяви уже була проведена інвентаризація земель, які є об`єктом державної власності і знаходиться у користуванні в лісгоспів. В ході такої інвентаризації встановлено межі та присвоєно кадастрові номери на усі земельні ділянки лісогосподарського призначення, право користування на які переходило від ДП «Ковельське ЛГ» до ДП «Ліси України». При цьому, біля земельної ділянки ОСОБА_1 знаходяться, проте не межують, що свідчить про наявність земель запасу) земельні ділянки кадастровий номер 0725082200:05:000:0472 площею 430,2096 га, 07-25082200:02:000:0291 площею 172,2114 га та 0725082200:02:000:0289 площею 8,8582 га. Також, довкола безліч ділянок сільськогосподарського призначення, які належать фізичним особа та знаходяться неподалік казаних вище земель.
Земельна ділянка кадастровий номер 0725082200:05:000:0472 площею 430,2096 га саме і є та ділянка, дозвіл па розробку проекту землеустрою якої було надано Волинською обласною радою у 2000 році і яка, до того перебувала у CAT «Тур» (згадується як ділянка площею 408,4 га). В такому випадку, навпаки - було зайво віднесено до земель лісогосподарського призначення понад 20 га угідь.
Станом на день реєстрації права власності на земельні ділянки за державою України пункт 5 Прикінцевих та Перехідних положень Лісового кодексу України існував у такій редакції: «До здійснення державної реєстрації права постійного користування державних лісогосподарських підприємств земельними ділянками лісогосподарського призначення, що до набрання чинності цим Кодексом передані їм на такому праві, це право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування».
12 жовтня 2022 року на підставі розпорядження №119 від 23.02.2022 року Волинської ОДА було затверджено передавальний акт від ДП • Ковельського АГ» до ДП «Ліси України» та зареєстровано речове право - право користування земельною ділянкою за останніми. Тому права ДГІ Ліси України» чи Волинської ОДА не порушені, якщо затвердженням передавального акту завершено реорганізацію ДГІ «Ковельське АГ» та передано усі землі правонаступнику.
Не заперечує проти того, що планово-картографічними матеріалами колись підтверджувалось право користування земельними ділянками лісогосподарських підприємств, проте з моменту реєстрації права користування за ДП «Ліси України» на земельні ділянки лісогосподарського призначення (а як вбачається з кадастрової карти за межами Кримненської сільської ради було зареєстровано право користування на безліч земельних ділянок) - документом, який підтверджує право користування став витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Дійсно, нам відповідачу відомо про судову практику в частині документів, щодо підтвердження лісгоспами права користування землями, на яку посилається прокурор. Проте, станом па день розгляду справи істотно змінились обставини, ділянки лісогосподарського призначення, про які йшлось до 2020 року та які були на картографічних матеріалах - зникли, а ми маємо належним чином ідентифіковані, інвентаризовані із встановленими межами, присвоєними кадастровими номерами, внесеними до публічної кадастрової карти землі. Однак, судова практика є застарілою та неактуальною, оскільки у жодній справі за лісовим господарством не було зареєстровано право користування, як і не було зареєстровано право власності за державою.
Щодо повноважень прокурора на подання позову, то в цій справі прокурор подав позов в інтересах держави в особі Волинської обласної державної (військової) адміністрації з посиланням на бездіяльність Волинської обласної державної (військової) адміністрації та неналежне виконання повноважень у сфері земельних відносин в частині використання земельних ділянок лісового фонду.
З матеріалів справи вбачається, що Ковельська окружна прокуратура Волинської області звернулась до Волинської обласної державної адміністрації з листом щодо надання інформації, чи було відомо Волинській обласній державній адміністрації про можливі факти порушення законодавства щодо незаконного розпорядження землями лісового фонду та чи будуть адміністрацією самостійно вживатись заходи до повернення земельних ділянок у власність держави, в тому числі шляхом пред`явлення лозову до суду.
У відповідь на вказаний лист Волинська обласна державна адміністрація 23.11.2023 (вих. № 52-4019ВИХ-23) не вказала на наявність порушень земельного законодавства, натомість повідомила про обмеження в коштах на сплату судового збору.
Аналізуючи вищенаведене листування між прокуратурою та Волинською обласною державною адміністрацією, вбачається, що прокуратурою у відповідності до ст.23 Закону України «Про прокуратуру» вживалися заходи для встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді.
Разом із цим, Волинська обласна державна (військова)адміністрація є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю щодо здійснення захисту прав та охоронюваних законом як інтересів самої територіальної громади, так і держави, у судовому порядку.
Однією з підстав позову прокурор зазначає неправильне і незаконне формування земельної ділянки та передача неправильно сформованої ділянки іншій особі.
У справі, що розглядається належний спосіб захисту є подання відповідної позовної заяви, спрямованої на виключення відомостей про земельні ділянки «для ведення особистого селянського господарства» з Державного земельного кадастру скасування формування земельної ділянки та одночасного подання віндикаційного позову.
У відповіді на відзив (а.с.171 том 1) прокурор стверджує, що матеріалами доданими до позову підтверджується знаходження земельної ділянки в межах земель лісового фонду.втручання в право відповідачки на володіння майном відповідає вимогам закону. Позивачка не є добросовісним набувачем.
У судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримала з підстав, наведених в позові та в письмових поясненнях прокурора (т. 2 а.с. 56). Просить задовольнити позов. Додала, що відповідачка не є добросовісним набувачем спірної ділянки. ОСОБА_1 у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих ознак, характерних для земель лісогосподарського призначення (лісова рослинність, чагарникова рослинність, розташування навколо спірної земельної ділянки великих лісових масивів), знала або, проявивши розумну обачність, мала б знати про те, що купує чи набуває у власність землі лісового фонду. При цьому, інформація про місце розташування спірної земельної ділянки, зокрема серед земель лісогосподарського призначення, міститься на Публічній кадастровій карті, такі відомості є відкритими та загальнодоступними. Вважає заперечення на позов безпідставними, а позовні вимоги доведеними. 
У судовому засіданні представник відповідача просить відмовити в позові. Дав пояснення аналогічні відзиву. Додав, що спірна земельна ділянка на час її придбання відповідачкою була належним чином зареєстрована, вказане відповідно цільове призначення та категорія землі, що свідчить що відповідачка є добросовісним набувачем. Відповідач під час придбання ділянки покладалась на відомості з державних реєстрів і не могла знати, що призначення ділянки є іншим. Відповідачка є добросовісним набувачем земельної ділянки.
Згідно з висновком експерта, яка призначалась в цій цивільній справі, не можливо визнати чи відносить спірна ділянка до земель лісового фонду. Прокурором надано висновок експерта, який не відноситься до цієї справи, оскільки наданий в межах кримінального провадження. Сторона позивача позбавлена можливості з`ясувати в експерта ряд суттєвих питань.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Згідно зі ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (стаття 1 ЗК України).
Положеннями статті 3 ЗК України передбачено, що земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.
У статті 19 ЗК України встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, на землі лісогосподарського призначення.
Питання встановлення та зміни цільового призначення земельних ділянок визначено статтею 20 ЗК України.
Згідно з частинами 1, 2 статті 55 ЗК України до земель лісового фонду належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісового фонду не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
Землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності (стаття 56 ЗК України).
Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям у яких строщено спеціальні підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом (стаття 57 ЗК України).
Згідно з частинами 1, 2 статті 84 ЗК України у державній власності перебувають всі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
Відповідно до пункту «ґ» частини 4 статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Відповідно до статті 5 ЛК України до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.
У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону (стаття 8 ЛК України).
Згідно з частиною 1 статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів. Ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом.
Повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування регламентовано статтею 122 ЗК України.
Статтею 149 ЗК України врегульовано порядок вилучення земельних ділянок із постійного користування.
Частина 6 статті 149 ЗК України (у редакції, чинній на момент передачі земельної ділянки з державної у комунальну власність) встановлює, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.
Згідно з частиною 9 статті 149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб`єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв`язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», крім випадків, визначених частинами п`ятою-восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що земельні ділянки державної власності лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, могли вилучатися для суспільних і інших потреб лише за рішенням Кабінету Міністрів України.
Згідно з частинами 1, 2 статті 103 ЛК України спори з питань охорони, захисту, використання та відтворення лісів вирішуються в установленому порядку органами місцевого самоврядування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, судами. Виключно судом вирішуються спори з питань володіння, користування і розпоряджання лісами, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб.
У постанові Великої Палати Верховного Суду 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) вказано, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою. Тому Велика Палата Верховного Суду підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності.
Такий висновок узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).
За змістом частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З матеріалів справи встановлено, що Наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області №3-2122/15-16-СГ від 27.05.2016 року затверджено проект землеустрою та надано земельну ділянку у власність ОСОБА_2 з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213 площею 0,8717 га для ведення особистого селянського господарства (а.с. 24 т.1).
Згідно з інформаційною довідкою з Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213 зареєстрована 22.06.2016 із зазначенням її цільового призначення для ведення особистого селянського господарства.
Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213 з 22.06.2016 року перебувала на праві приватної власності ОСОБА_2 , із зазначенням її цільового призначення для ведення особистого селянського господарства.
У подальшому ОСОБА_2 відчужила вказану земельну на користь відповідачки ОСОБА_1 (запис про право власності 43812463 від 06.09.2021) на підставі договору купівлі-продажу від 06.09.2021 р. (а.с.25,26 т.1).
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213 з 06.09.2021 перебуває у приватній власності ОСОБА_1 (а.с.25 т.1). 
Також судом встановлено, що згідно з рішенням Рішенням Волинської обласної ради №13/2 від 18.08.2000 «Про передачу земель лісового фонду, які перебували у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств»» надано дозвіл на складання проектів відведення земель лісового фонду, які знаходились у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств державним лісгоспам державного лісогосподарського об`єднання «Волиньліс», спеціалізованим лісогосподарським підприємствам правонаступникам міжгосподарських спеціалізованих лісопідприємств та лісгоспів, Ковельському спеціалізованому акціонерному товариству «Тур» згідно з додатками.
Рішенням Кримненської сільської ради від 16.06.2000 № 11/3 Кримненська сільська рада передала ліси із земель запасу Кримненської сільської ради площею 408,4 га в постійне користування Старовижівському спеціалізованому лісогосподарському підприємству для ведення лісового господарства (а.с.83 т.2).
Згідно з Листами ДП «Ковельське лісове господарство» 02-33/6561-23 від 29.11.2023 та №02-17/659-22 від 15.09.2022, вбачається, що спірна земельна ділянка площею 0,8717 га згідно з матеріалами лісовпорядкування 2004 та 2012 року знаходиться в межах земель лісогосподарського призначення у виділі 38, кварталу 28 Любохинівського лісництва.
Доказом цього також є планово - картографічні матеріали лісовпорядкування, лист №794 від 23.08.2023 року ВО «Укрдержліспроект», акти обстеження земельних ділянок від 27.10.2022, відомостями Міністерства юстиції України, викопіюваннями з відкритих даних «Геопортал Ліси України», відомостями Державного земельного кадастру, листом № 5-28-0.194-8080/2-22 від 30 листопада 2022 року ГУ Держгеокадастру у Волинській області.
Відповідно до плану лісонасаджень Любохинівського лісництва Державного підприємства «Старовижівське лісове господарство» лісовпорядкування 2004 року спірна земельна ділянка знаходилася в межах лісогосподарського призначення Любохинівського лісництва.
Крім того судом за матеріалами справи встановлено, що Наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області №3-2122/15-16-СГ від 27.05.2016 року затверджено проект землеустрою та надано земельну ділянку у власність ОСОБА_2 з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213 площею 0,8717 га для ведення особистого селянського господарства (а.с.24 т.1), яка на підставі договору купівлі-продажу від 06.09.2021 року відчужена в користь відповідачки у цій справі.
Проте Волинська обласна державна адміністрація, як розпорядник спірної земельної ділянки, не надавала згоду на передачу цієї земельної ділянки з державної власності у комунальну.
При цьому на час формування земельної ділянки, передачі у приватну власність та подальшого відчуження земельна ділянка перебувала у постійному користуванні відповідного державного підприємства і відноситься до земель лісового фонду.
Ухвалою Старовижівського районного суду від 08.02.2024 року у цій справі клопотання сторони відповідача про призначення судової експертизи задоволено, постановлено призначити земельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: Чи розташована земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213 площею 0,8717 га, яка належить на праві приватної власності відповідачці, в межах кварталу 28 виділу 38 Любохинівського лісництва ДП «Ліси України».
Відповідно до висновку судового експерта від 25.07.2025 року встановити, чи розташована спірна земельна ділянка, в межах Любохинівського лісництва, не надається за можливе.
Разом з тим, прокурор надав суду висновок експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, яка була проведена у кримінальному провадженні № 420230300000000038, судовим експертом зроблено висновок про те, що 8 земельних ділянок, та землі лісогосподарського призначення квартали 19 і 28 Любохинівського лісництва накладаються, площі накладання земельних ділянок не обраховувалися, оскільки плями накладання відповідають контурам об`єктів дослідження та не виступають за їх межі (а. с. 15 том 2).
Прокурор стверджує, що ці 8 ділянок знаходяться в тому масиві, що і спірна земельна ділянка, чим доводиться, що спірна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення.
Так, для визначення підстав щодо можливості використання вказаного висновку земельно-технічної експертизи в судовій справі № 168/18/24, окружною прокуратурою проаналізовані відомості Публічної кадастрової карти в частині визначення місця розташування спірної земельної ділянки відносно 28 кварталу Любохинівського лісництва та співставлено такі відомості із відомостями, наданими ВО «Укрдержліспроект». Під час аналізу картографічних матеріалів, зокрема Публічної кадастрової карти, установлено, що спірна земельна ділянка межує із земельними ділянками з кадастровим номером 0725082200:02:000:0291, яка згідно даних Державного земельного кадастру перебуває в державній власності та належить на праві постійного користування ДП «Ліси України», та 0725082200:02:000:0341, яка згідно листа ВО «Укрдержліспроект» та картографічних матеріалів розміщена на крайній (нижній) межі 28 кварталу Любохинівського лісництва. 
Так, окружною прокуратурою детально проаналізовано дані Публічної кадастрової карти, відомості, надані у листі ВО «Укрдержліспроект», який містить в собі інформацію про накладку в тому числі спірної земельної ділянки на ортофотоплан 28 кварталу Любохинівського лісництва. Під час аналізу установлено, що 28 квартал Любохинівського лісництва проходить по нижній межі земельної ділянки з кадастровим номером 0725082200:02:000:0341, яка відповідно входить до 28 кварталу Любохинівського лісництва. Крім цього, вищезазначена земельна ділянка розміщена згідно даних Публічної кадастрової карти під спірною земельною ділянкою, що свідчить про те, що остання відповідно знаходиться в межах 28 кварталу Любохинівського лісництва. Наведене підтверджується також інформацією ВО «Укрдержліспроект» від 13.03.2023, згідно якої земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0341 розміщена в межах 28 кварталу Любохинівського лісництва. 
Крім цього, земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213 згідно картографічних матеріалів розміщена поряд із земельною ділянкою з кадастровим номером 0725082200:02:000:0205, яка знаходиться в межах 28 кварталу Любохинівського лісництва та повністю накладається на землі лісогосподарського призначення. 
Згідно з висновком експерта № 5193 від 26.01.2024 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, призначеної в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42023030000000038 від 11.04.2023 за ч. 2 ст. 364 КК України земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0205 знаходиться в межах 28 кварталу Любохинівського лісництва та повністю накладається на землі лісогосподарського призначення.
Отже цей висновок є доказом в справі. 
При цьому, відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 (п. 105), чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо використання під час розгляду цивільної справи доказів, отриманих у межах інших проваджень.
Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи.
Суд не вбачає підстав визнавати даний висновок не належним доказом в справі. 
Оцінюючи доводи сторони відповідачки про те, що в справі є два висновки експерта з протилежними висновками щодо віднесення спірної земельної ділянки до земель лісового фонду суд враховує наступне.
Прокурором надано схему розташування земельної ділянки з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213 відносно земель лісогосподарського призначення відповідно до матеріалів базового лісовпорядкування реорганізованого ДП «Старовижівське лісове господарство» та каталог координат поворотних точок, розроблену сертифікованим інженером – землевпорядником ОСОБА_3 (відомості про якого внесені до державного реєстру сертифікованих інженерів-землевпорядників і можна перевірити) на замовлення філії «Поліський лісовий фонд» ДП «Ліси України» (а.с. 84 том 2).
Із наданої суду схеми встановлено, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213 знаходиться в межах земель лісогосподарського призначення відповідно до матеріалів базового лісовпорядкування (том 2 а.с. 86-88).
Інформація від сертифікованого інженера землевпорядника (інженера геодезиста) про накладення земельних ділянок на землі лісового фонду є належним і допустимим доказом у справі у випадку відсутності судових земельно-технічних експертиз (постанова ВС від 16.04.2025 у справі № 907/214/23).
Отже, суду надано прокурором достатньо належних та допустимих доказів на обґрунтування того, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду.
Таким чином суд дійшов висновку, що дії ГУ Держгеокадастру у Волинській області при затвердженні технічної документації з землеустрою та надання земельної ділянки з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213 площею 0, 8717 га у власність ОСОБА_2 , а в подальшому її вибуття на підставі договору купівлі-продаж в власність ОСОБА_1 призвели до незаконного вилучення земельної ділянки лісового фонду та зміну цільового призначення на землі сільськогосподарського призначення, а також передання земельної ділянки із державної у приватну власність.
Суд погоджується з доводами прокурора та відхиляє доводи сторони відповідача та враховує, що ОСОБА_2 , як первинний набувач, та ОСОБА_1 з урахуванням місцезнаходження спірної земельної ділянки могли та повинні були знати про те, що остання розташована на території земель лісогосподарського призначення, є непридатною для використання як земля сільськогосподарського призначення та з моменту набуття відповідних речових прав не використовували її для ведення особистого селянського господарства. 
Окрім того, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих ознак, характерних для земель лісогосподарського призначення (лісова рослинність, чагарникова рослинність, розташування навколо спірної земельної ділянки великих лісових масивів), знали або, проявивши розумну обачність, мали б знати про те, що купують чи набувають у власність землі лісового фонду. При цьому, інформація про місце розташування спірної земельної ділянки, зокрема серед земель лісогосподарського призначення, міститься на Публічній кадастровій карті за посиланням https://kadastr.live - такі відомості є відкритими та загальнодоступними.  
Відповідно до статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Статтею 388 ЦК України встановлено право власника на витребування майна від добросовісного набувача, зокрема у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина 3 статті 388 ЦК України).
Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини 1-3 статті 388 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18) підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 388 ЦК України є ефективним способом захисту права власності.
Таким чином, установлено, що земельна ділянка лісового фонду вибула з державної власності поза волею власника держави Україна, без дотримання передбаченої законом процедури вилучення у постійного користувача.
У спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, держава, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, не погіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина 3 статті 13, частина 7 статті 41, частина 1 статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини 1 статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», заява № 19336/04).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними; якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів; втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) вказала, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч закону.
Повернення державі земельної ділянки лісового фонду, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки.
Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном.
З огляду на викладене, суд погоджується з доводами позовної заяви та відхиляє заперечення сторони відповідачки, та дійшов висновку, що вказана земельна ділянка підлягає витребуванню у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 .
Також, суд відхиляє доводи відповідачки щодо повноважень прокурора на подання позову з огляду на наступне.
Приписи статті 131-1 Конституції України, статті 56 ЦПК України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наділяють прокурора повноваженнями на представництво в суді інтересів держави у виключних випадках, а саме: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
З врахуванням того, що Волинська обласна державна (військова) адміністрація, самостійно не реалізувала своє процесуальне право на подання позову, то у відповідності до положень статті 23 Закону України «Про прокуратуру», статті 56 ЦПК України наявні всі підстави для підтвердження представництва прокурором інтересів держави в суді, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 26 травня 2020 року по справі № 912/2385/18 за схожих обставин. Окрім того відповідно до абзацу 3 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» Ковельською окружною прокуратурою попередньо, до звернення до суду, повідомлено позивача про звернення із даним позовом до суду.
При наданні правової оцінки доведеності заявлених прокурором позовних вимог суд враховує таке.
Згідно з частинами 1-3 статті 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, виконавчу владу в областях, районах, районах Автономної Республіки Крим, у містах Києві та Севастополі здійснюють обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації. Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.
Пунктами 1, 2 частини 1 статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» передбачено, що місцева державна адміністрація розробляє та забезпечує виконання затверджених у встановленому законом порядку програм раціонального використання земель, лісів, підвищення родючості ґрунтів, що перебувають у державній власності; розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.
Згідно з частинами 1, 2, 5, 6 статті 149 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті. Обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.
До земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «ґ» частини 4 статті 84 ЗК України).
Отже, за змістом наведених положень закону вилучення спірної земельної ділянки з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213 державної власності, що віднесена до земель лісогосподарського призначення та перебувала у постійному користуванні Любохинівського лісництва державного підприємства «Старовижівське лісове господарство» в межах земель лісогосподарського призначення Любохинівського лісництва, і передання у приватну власність для ведення особистого селянського господарства належало до повноважень Волинської обласної державної (військової) адміністрації.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов задоволено повністю, тому з відповідача на користь Волинської обласної прокуратури необхідно стягнути судовий збір в розмірі 2684 грн. за подання позовної заяви та 1342 за подання заяви про забезпечення позову.
Керуючись ст. ст.16, 21, 346, 387, 393 ЦК України, ст. ст.1-3,21,81,84,116,122,149 ЗК України, ст.ст.12,27,45,47,48,57 ЛК України, ст.ст.6-13, 81, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, 

у х в а л и в:

Позов задовольнити повністю.
Витребувати у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213 площею 0,0907 га.
Заходи забезпечення позову: арешт на земельну ділянку площею 0,8717 га. з кадастровим номером 0725082200:02:000:0213, продовжують діяти протягом 90 (дев`яносто) днів з дня набрання цим рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Волинської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 4026 (чотири тисячі двадцять шість) грн.
Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Прокурор: Романюк Надія Миколаївна, адреса місця знаходження: вул. Шевченка, 7, м. Ковель, Волинська область.
Позивач: Волинська обласна державна адміністрація, адреса місця знаходження: Київський майдан, 9, м.Луцьк, Волинська область, ЄДРПОУ 13366926.
Третя особа на стороні позивача: Державне спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Ліси України», адреса місця знаходження: вул. Руставеллі Шота, 9а, м. Київ, ЄДРПОУ 44768034.
Відповідач: ОСОБА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Представник відповідача: Нечай Юрій Миколайович, адреса: АДРЕСА_2 .
Повне судове рішення складене 06.04.2026 року.

Суддя	  	О.  Й.  Хаврона