ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

26 лютого 2026 року 	м.Суми	

Справа №587/3390/24 
Номер провадження 22-ц/816/691/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів - Петен Я. Л. , Сидоренко А. П. 
з участю секретаря судового засідання – Назарової О.М.

у присутності: 
представника відповідачки ОСОБА_1 – адвоката Грицика Геннадія Олексійовича,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Грициком Геннадієм Олексійовичем, на ухвалу Сумського районного суду Сумської області від 08 липня 2025 року у складі судді Черних О.М., постановлену у м. Суми,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи на стороні позивача: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про виділення у приватну власність у натурі нежитлові приміщення та припинення права спільної часткової власності,

у с т а н о в и в:

Сумський районний суд Сумської області ухвалою від 30 січня 2025 року залишив без розгляду позов  ОСОБА_2 у цій справі у зв`язку з повторною неявкою належним чином повідомленого позивача в судове засідання, на підставі п. 3 ч.1 ст. 257 ЦПК України.
05 лютого 2025 року до місцевого суду надійшла заява відповідачки  ОСОБА_1 , подана її представником, про компенсацію судових витрат на правничу допомогу в сумі 20000 грн, здійснених нею внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Ухвалою Сумського районного суду Сумської області від 08 липня 2025 року відповідачці відмовлено в ухваленні додаткового рішення.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення заяви про компенсацію судових витрат у розмірі 20000 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що заявником були подані усі необхідні докази на підтвердження витрат на правничу допомогу: договір, акт приймання – передачі виконаних робіт, розрахунок витрат на приїзд до суду та гонорар успіху на загальну суму 20000 грн. 
Крім того, заявник наголошує, що до суду була подана не заява про ухвалення додаткового рішення, а заява про компенсацію судових витрат на підставі частини 5 статті 142 ЦПК України. 
Звертає увагу на ту обставину, що суд припустився порушення процесуального закону, постановивши ухвалу про відмову в ухваленні додаткового рішення. Так, ухвалою місцевого суду від 30 січня 2025 року позов у справі залишено без розгляду, тобто рішення по суті спору суд не ухвалював. Відповідно положення статті 270 ЦПК України не підлягають до застосування, оскільки ця норма передбачає ухвалення додаткового рішення саме у разі ухвалення судом основного рішення по суті. 
Наголошує, що питання компенсації судових витрат у разі залишення позову без розгляду регулюється частиною 6 статті 142 ЦПК України, яка передбачає право суду постановити ухвалу про компенсацію витрат у п`ятнадцятиденний строк. Таким чином заява про компенсацію витрат мала бути розглянута у порядку, визначеному частиною 6 статті 142 ЦПК України, а не у порядку ухвалення додаткового рішення за статтею 270 ЦПК України.
Крім того, суд першої інстанції не забезпечив розгляд справи у режимі відеоконференції, про що представником відповідачки було подано відповідне клопотання.
Зазначені порушення вимог процесуального закону, на думку апелянта, є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
Позивач в установлений судом строк письмового відзиву на апеляційну скаргу не подав.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, який підтримав доводи апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
За приписами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Постановляючи ухвалу про відмову в ухваленні додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не довела належними допустимими доказами, що дії позивача при пред`явленні позову були необґрунтованими, не надала достатніх доказів самого факту понесення нею витрат на правничу допомогу, крім того, допустила порушення строку подання доказів без обґрунтування поважності причин його пропуску.
Колегія суддів не може погодитися з таким висновком місцевого суду в повній мірі з наступних підстав. 
Як убачається з матеріалів справи, 04 лютого 2025 року представник ОСОБА_1 подав до суду заяву про компенсацію судових витрат, здійснених відповідачкою внаслідок необґрунтованих дій позивача у розмірі 20000 грн, посилаючись на положення частини 5 статті 142 ЦПК України. 
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представник відповідачки подав договір про надання правової допомоги № 56 від 06 липня 2024 року, укладений між адвокатським бюро "Грицик" та ОСОБА_1 , додаткову угоду до цього договору від 07 липня 2024 року та акт прийому-передачі виконаних робіт від 04 лютого 2025 року. 
Відповідно до акту приймання–передачі виконаних робіт, на виконання умов укладеного договору адвокат здійснював представництво інтересів відповідачки у Сумському районному суді Сумської області, а клієнт прийняла зазначені роботи та зобов`язалася сплатити суму у розмірі 10000 грн. Відповідно до п. 4.3.1 договору, у разі позитивного результату у суді для клієнта встановлюється додатково гонорар успіху в розмірі 25% від суми, отриманої (зекономленої) клієнтом, але не менше 10000 грн. Гонорар успіху складає 10000 грн, що підтверджується підписом клієнта (а.с. 5-9).
Платіжні документи, що підтверджують сплату відповідачкою заявленої суми витрат на правничу допомогу представник до суду не подав.
За змістом частини 5 статті 142 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Згідно з частиною 6 статті 142 ЦПК України у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
Частиною 9 статті 141 ЦПК України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень частини 1, 2 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Тобто відповідач має право на відшкодування з боку позивача витрат на професійну правничу допомогу, у разі, якщо позов залишено без розгляду внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Чинне законодавство не містить визначення поняття «необґрунтовані дії позивача».
Тому для розуміння вказаного поняття слід виходити з дозволених меж реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового процесу.
Так, згідно з частинами 1, 2 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнатизловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:
1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;
2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;
3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;
4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;
5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
Для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 січня 2019 року у справі № 619/1146/17-ц (провадження № 61-44038св18) зроблено висновок, що саме по собі звернення з позовом до суду чи неявка сторони у судове засідання не свідчить про необґрунтованість дій позивача, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивача, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.
Аналогічні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 202/2600/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі № 758/12381/18-ц, від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Звертаючись із заявою про компенсацію здійснених витрат представник відповідачки вказував, що неправомірні дії позивача полягали у зловживанні процесуальними правами, а саме неявці позивача двічі поспіль у судові засідання, не повідомлення ним про причини неявки до суду, що свідчить про порушення вимог статті 131 та частини 2 статті 43 ЦПК України.
Суд першої інстанції надав оцінку доводам заявника, зазначивши, що неявка учасника справи в судове засідання сама по собі не може кваліфікуватися, як зловживання процесуальними правами, оскільки може бути зумовлена об`єктивними обставинами, відтак підстав для висновку про необґрунтованість дій позивача не встановив.
Колегія суддів перевірила наведені доводи заявника апеляційної скарги та погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для визнання дій позивача необґрунтованими, оскільки сама по собі неявка сторони у судове засідання не свідчить про необґрунтованість дій за відсутності доказів, які свідчили би про причини, що стали підставою для такої неявки та неподання заяви про розгляд справи без участі позивача.
Таким чином, наведені в даній справі обставини і докази дають підстави для висновку, що повторна неявка позивача в судове засідання, яка хоча і стала підставою для залишення позову без розгляду незалежно від причин такої неявки (згідно з п. 3 частини 1 статті 257 ЦПК України), однак не може свідчити про необґрунтованість дій позивача чи зловживання процесуальними правами.
З огляду на встановлені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати такі дії позивача необґрунтованими та такими, що тягнуть за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачкою витрати.
В частині доводів апеляційної скарги щодо безпідставного застосування судом положень статті 270 ЦПК України, апеляційний суд зазначає наступне.
За змістом статті 258 ЦПК України судовими рішеннями є:
1) ухвали;
2) рішення;
3) постанови;
4) судові накази.
Процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.
Розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.
У випадках, передбачених цим Кодексом, судовий розгляд закінчується постановленням ухвали чи видачею судового наказу.
Стаття 141 ЦПК України визначає порядок розподілу судових витрат між сторонами за наслідками розгляду справи по суті спору, відтак судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до положень статті 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи.
З аналізу зазначених норм процесуального закону вбачається, що інститут додаткового рішення введений законодавцем з метою усунення можливого неповного вирішення судом позовних вимог, питання про розподіл судових витрат, особливостей виконання рішення, які досліджувались в судовому засіданні. 
Проте у справі, що переглядається, рішення по суті спору суд не ухвалював, розгляд завершений ухвалою від 30 січня 2025 року про залишення без розгляду позову  ОСОБА_2 у зв`язку з повторною неявкою належним чином повідомленого позивача в судове засідання, на підставі п. 3 ч.1 ст. 257 ЦПК України. Варто також відзначити, що постановляючи зазначену ухвалу суд не досліджував питання можливості компенсації відповідачці судових витрат, а також обґрунтованості /необґрунтованості дій позивача.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що вирішення судом питання про компенсацію витрат, здійснених у наслідок необґрунтованих дій позивача здійснюється відповідно до положень частини 2 статті 258 ЦПК України ухвалою суду, а не додатковим рішенням в порядку статті 270 ЦПК України.
З огляду на встановлене порушення місцевим судом вимог процесуального закону, відповідно до положень пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, оскаржувана ухвала про відмову в ухваленні додаткового рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви відповідачки про компенсацію здійснених витрат, внаслідок необґрунтованих дій позивача, за недоведеністю.
Керуючись ст. 141, ст. 142, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України,
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Грициком Геннадієм Олексійовичем, задовольнити частково.
Ухвалу Сумського районного суду Сумської області від 08 липня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні заяви  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Грициком Геннадієм Олексійовичем, про компенсацію судових витрат, здійснених внаслідок необґрунтованих дій позивача, відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 27 лютого 2026 року. 

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді: Я. Л. Петен 

А. П. Сидоренко