Дата документу 25.03.2026 Справа № 333/1795/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/1795/24 Головуючий у 1-й інстанції: Стоматов Е.Г.
Провадження № 22-ц/807/45/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Онищенка Е.А.,
Полякова О.З. 
при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі адвоката Мартинюк Юлії Сергіївни на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання та визнання права власності в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На час смерті йому на праві спільної часткової власності належала 1/5 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 , але у цій квартирі чоловік не проживав. Документів щодо права власності чоловіка на це майно ОСОБА_1 не має, свідоцтво про право власності зберігалося у відповідача ОСОБА_2 . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на майно, реєстрація права власності на вказане майно відсутня. У спадковій справі нотаріус отримала відповідь з ТОВ «ЗМБТІ» щодо приватизації цієї квартири на 5 осіб. Місцем проживання чоловіка була квартира ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , де вони проживали з часу реєстрації шлюбу та до його смерті. 
16 лютого 2024 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. із заявою про прийняття спадщини, а 20.02.2024 року - з заявою про видачу свідоцтва, проте їй було відмовлено у вчинені відповідної нотаріальної дії, з підстав того, що на день смерті чоловіка вона не була зареєстрована із спадкодавцем за однією адресою та не подала заяву про прийняття спадщини в строк, установлений ст. 1270 ЦК України. Про наявність інших спадкоємців постанова відомостей не містить, але позивачу відомо, що на спадщину після чоловіка претендує його мати, ОСОБА_2 , а також їх спільна дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка прийняла спадщину після смерті батька, бо на час його смерті була малолітньою.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд: встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у період часу з 23 грудня 2000 року до моменту смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на 1/15 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання і визнання права власності у порядку спадкування задоволено частково.
Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_4 у період часу з 23 грудня 2000 року по момент смерті, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 . 
Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір по 605,60 грн з кожної.
В іншій частині позову відмовлено. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судового збору 605,60 грн скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на 1/15 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що висновки суду щодо пропущення нею строку звернення до суду з позовною заявою про визнання права власності у порядку спадкування є помилковими, вони протирічать частково задоволеним позовним вимогам про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_4 . Заявниця зазначає, що порушення її права виникло саме у січні 2024 року, після роз`яснення нотаріуса про те, що вона має право на спадкування. Вказує, що позиція відповідача ОСОБА_2 , викладена у відзиві, є неправдивою. 
Зауважує, що вимога про встановлення факту проживання необхідна для отримання права на спадкування і є основною вимогою, а вимога про визнання права власності на майно є похідною вимогою і залежить від обґрунтованості та доведеності факту проживання. Наголошує, що суд безпідставно відмовив у задоволенні похідної вимоги, задовольнивши основну позовну вимогу.
Щодо стягнення судових витрат, вважає, що вони повинні були бути стягнуті з особи, яка не визнала позов – з ОСОБА_2 . 
Із рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2025 року не погоджується також ОСОБА_2 , її представник – адвокат Мартинюк Ю.С. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на час смерті у зв`язку із пропуском строку позовної давності.
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом при ухваленні оскаржуваного судового рішення помилково не застосовано положення ч. 4 ст. 267 ЦК України до позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання зі спадкоємцем, що, як наслідок, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог і в цій частині.
Зауважує, що першоосновою для отримання спадкоємцем права на спадщину є інтерес такої особи до цієї спадщини. Такий інтерес у спадкових правовідносинах, коли відсутні підтвердження спільного проживання зі спадкодавцем та пропущено строк звернення до нотаріусу із відповідною заявою, можна охарактеризувати як охоронюваний законом інтерес, оскільки потребує закріплення своєї реалізації через судові органи, зокрема подання відповідної заяви до суду, рішенням якого буде встановлено факт спільного проживання, якщо не було вчасно подано заяву про прийняття спадщини, що в подальшому дає можливість реалізувати свої спадкові права.
Вказує, що відсутність інтересу до спадщини протягом більше ніж 17 років після смерті спадкодавця свідчить про відсутність бажання реалізувати своє право на спадщину.
Інші учасники справи судове рішення не оскаржили.
Також від ОСОБА_2 , в особі представника – адвоката Мартинюк Ю.С., надійшли додаткові пояснення. Зазначає, що висновки ОСОБА_1 про те, що її право підлягає захисту без обмеження строку позовної давності, є помилковими. Оскільки метою встановлення факту постійного проживання позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, такий факт породжує юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, аніж судовий. Разом із тим, в основу порядку розгляду таких справ покладені загальні правила позовного провадження, які складають певний синтез загальних правил цивільного судочинства, правил, які притаманні позовному провадженню в цілому, а також правил, які характерні виключно справам про спадкування.
В даній справі доведенню підлягав той факт, що саме ОСОБА_1 не знала та не могла знати про наявність спадкового майна свого померлого чоловіка та дізнатися про наявність свого цивільного права – права на спадкування. Проте, цього не було доведено, крім того, позивачка не навела причин, через які вона не зверталась до суду, будучи обізнаною з необхідністю такого звернення через відсутність у неї інформації про спадкову масу та документів, необхідних для оформлення спадщини, а також розуміючи необхідність встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем.
Вважає, що поважних причин пропуску строку на прийняття спадщини, а також пропуску строків позовної давності позивачкою не наведено. При цьому, вимога про встановлення факту проживання зі спадкодавцем в даній справі тісно пов`язана зі спором про право, тому підпадає під характеристику інших позовних вимог, в тому числі щодо дотримання строків позовної давності.
Матеріали справи не містять ані довідок про реєстрацію позивача разом з ОСОБА_1 на час відкриття спадщини, ані доказів фактичного їх спільного проживання на час відкриття спадщини. Є лише акт ОСББ від 20.02.2024 року, на який позивач посилається в позовній заяві та апеляційній скарзі. Не відомо, чи мешкали у вказаний період в будинку (а саме: з 23.12.2000 р. по 30.04.2006 р.) допитані в судовому засіданні свідки – ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Крім того, покази цих свідків носять загальний характер і не містять посилання на конкретні факти та обставини, які б давали підстави для встановлення факту проживання ОСОБА_1 однією сім`єю зі спадкодавцем.
Відзив на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.
За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи,ОСОБА_4 та ОСОБА_1 23 грудня 2000 року уклали шлюб, актовий запис № 1185, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану міської ради м. Запоріжжя, Україна. 
ІНФОРМАЦІЯ_6 народилась ОСОБА_3 , батьками якої є: батько – ОСОБА_4 , мати – ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження, яке видане відділом реєстрації громадянського стану Комунарського районного управління юстиції, актовий запис № 400 від 21 червня 2001 року. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , про що зроблено актовий запис № 4233 від 04 травня 2006 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, що видане Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції.
Згідно копій свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_1 від 24 травня 2001 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 березня 2005 року, квартира АДРЕСА_3 на праві спільної часткової власності належить: ОСОБА_2 – 2/5, ОСОБА_8 – 1/5, ОСОБА_4 – 1/5, ОСОБА_9 – 1/5 частина. 
З матеріалів спадкової справи № 3/2024, яка заведена 22 січня 2024 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А., вбачається, що ОСОБА_2 22 січня 2024 року звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на все спадкове майно за законом після смерті сина – ОСОБА_4 ОСОБА_3 24 січня 2024 року звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на все спадкове майно за законом після смерті батька – ОСОБА_4 ОСОБА_1 16 лютого 2024 року звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на все спадкове майно за законом після смерті чоловіка – ОСОБА_4 .
Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. № 261/02-31 від 20 лютого 2024 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .
Відповідно до акту про проживання від 20 лютого 2024 року сусіди: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , підтвердили, що в квартирі АДРЕСА_4 проживали: ОСОБА_1 , з 05 травня 1992 року по теперішній час, ОСОБА_3 з 22 червня 2001 року по теперішній час, ОСОБА_4 з 23 грудня 2000 року по 30 квітня 2006 року.
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 надали аналогічні показання щодо проживання ОСОБА_4 , які зазначені в акті про проживання від 20 лютого 2024 року.
Мотиви, якими керується апеляційний суд, та застосовані норми права.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
За змістом ст.ст. 1216 - 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно з частинами 1-2 статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
За приписами ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Водночас незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.
Нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна (частина перша статті 68 Закону України «Про нотаріат»).
У статті 49 Закону України «Про нотаріат» визначено випадки, за яких нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії. Зокрема, таким є не подання відомостей (інформації) та документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії.
На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення права власності в нотаріальному порядку (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 травня 2022 року у справі № 450/3258/17 (провадження № 61-13688св21)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2024 року у справі № 759/9359/22 (провадження № 61-3882св23) зазначено, що: «у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку».
За приписами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина третя статті 1268 ЦК України). Також згідно з пунктами 3.21 та 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Відповідно до вимог статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною (частини перша, п`ята статті 1273 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2021 року в справі № 572/1551/20 (провадження № 61-1498св21).
У частині третій статті 1268 ЦК України вимагається проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрація місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Зазначений правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15-ц (провадження № 61-5777св20), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20 (провадження № 61-2387св22), від 26 липня 2023 року у справі № 641/3893/20 (провадження № 61-12472св22), від 26 червня 2024 року у справі № 752/12045/17 (провадження № 61-18363св23), від 09 жовтня 2024 року у справі № 644/4646/23 (провадження № 61-10383св24). У постанові від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св21) Верховний Суд виснував, що сама лише реєстрація місця проживання особи разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України не свідчить про своєчасність прийняття спадщини (пункти 128 - 130 постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 504/3606/14-ц (провадження № 61-6658сво23)).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).
Вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
У справі, що переглядається, встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , після смерті якого залишилося спадкове майно - 1/5 частина квартири АДРЕСА_3 , яка належала померлому на підставі свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_1 від 24 травня 2001 року.
ОСОБА_2 є матір`ю померлого, ОСОБА_3 є донькою померлого, ОСОБА_1 була дружиною померлого (на час смерті). 
З метою оформлення спадкових прав на майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_4 , до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину звернулися ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 . 
Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. від 20 лютого 2024 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .
Відмова нотаріуса у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом пов`язана з тим, що заявницею було пропущено строк для прийняття спадщини, а надані нею документи не підтверджують факт постійного проживання зі спадкодавцем за однією адресою.
Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані ОСОБА_1 докази підтверджують факт її постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначені обставини підтверджуються актом про проживання від 20 лютого 2024 року, поясненнями свідків ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 . 
Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав заявника.
Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду Украйни від 30.05.2005 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи із спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Колегія суддів наголошує, що встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем за однією адресою на час відкриття спадщини усунуло їй, як спадкоємцю, перешкоди для оформлення спадщини в нотаріальному порядку. Таким чином, позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 , права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 є передчасними і не підлягають задоволенню.
Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову в частині вимог про визнання права власності на частину квартири, суд першої інстанції помилково зазначив, що позивачем було пропущено строк звернення до суду з позовною заявою про визнання права власності у порядку спадкування. Разом із тим, на правильність висновків суду по суті спору це не впливає.
Якщо спадкоємець проживав зі спадкодавцем за однією адресою на час відкриття спадщини, він вважається таким, що прийняв спадщину, а отримати свідоцтво можна після спливу 6-місячного строку з дня смерті спадкодавця (відкриття спадщини). Спадкоємець, який прийняв спадщину, не обмежений конкретним терміном на отримання свідоцтва, але право власності виникає лише після його видачі.
Крім того, як зазначалося вище, постановою приватного нотаріуса від 20 лютого 2024 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого чоловіка ОСОБА_4 , отже, про порушення свого права на спадкування позивач дізналася у лютому 2024 року, і у лютому 2024 року звернулася до суду з цим позовом.
Встановленими обставинами та вищенаведеними нормами матеріального права спростовуються доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про необхідність задоволення позовної вимоги про визнання за нею права власності на частину квартири в порядку спадкування разом із встановленням факту постійного проживання зі спадкодавцем за однією адресою на час відкриття спадщини, а також доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про пропуск позивачем строку на прийняття спадщини, а також сплив позовної давності.
Стосовно посилань в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на те, що судові витрати повинні були бути стягнуті з особи, яка не визнала позов – з ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає, що судові витрати, за наявності у справі двох і більше відповідачів, розподіляються між відповідачами у визначених частках, отже, розподіл судового збору судом першої інстанції зроблений правильно, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. 
Решта доказів та обставин, на які посилаються заявники в апеляційних скаргах, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). 
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі адвоката Мартинюк Юлії Сергіївни залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 06 квітня 2026 року.

Головуючий: Д.А. Трофимова

Судді: Е.А. Онищенко 

О.З. Поляков