КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи 369/404/23 Апеляційне провадження № 22-ц/824/7480/2026	Головуючий у суді першої інстанції - Пінкевич Н.С. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Оніщук М.І.,
судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,
секретар Цалко Д.М.,
за участю:
представника позивача Єрмака О.В., 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , подані від його імені та в його інтересах адвокатом Єрмаком Олегом Віталійовичем, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 грудня 2025 року та на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 січня 2026 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та товариства з обмеженою відповідальністю «Європейка» про визнання недійсним договору передання майнових прав, скасування запису про реєстрацію права власності та визнання права власності,
В С Т А Н О В И В:
У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та товариства з обмеженою відповідальністю «Європейка», згідно з яким просив:
- визнати недійсним Договір від 03 грудня 2020 року про передання прав та обов`язків за Договором купівлі-продажу майнових прав № 103/11/76/112 від 18 січня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 . РНОКПП: НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ;
- скасувати запис про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 за № 39756915, внесений державним реєстратором Виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області Дорогань Катериною Володимирівною;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 ;
- стягнути з Відповідачів на користь Позивача сплачені судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 20 грудня 2013 року. 
Під час шлюбу 18 січня 2017 року було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № С103/11/76/112 між ОСОБА_2 та ТОВ «ЄВРОПЕЙКА», згідно якого остання придбала майнові права на об`єкт нерухомості, а саме: квартиру за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 54,74 кв.м. Вартість майнових прав на об`єкт нерухомості згідно договору становила 301070 грн., яку вони внесли одразу з підписанням договору.
В подальшому, ОСОБА_2 переконала позивача у необхідності передачі майнових прав та поверненні витрачених коштів. Сторони домовились, що дану квартиру відчужать сторонній особі. Для цього ОСОБА_2 попросила позивача надати нотаріальну завірену згоду на укладення договору про передання прав та обов`язків за Договором купівлі-продажу майнових прав. Позивач надав таку згоду.
Так, згідно тексту даної згоди 16 листопада 2020 року ОСОБА_1 дав згоду свої дружині ОСОБА_2 на укладення договору про передання прав та обов`язків за Договором купівлі-продажу майнових прав та договору купівлі-продажу майнових прав на квартири, продавцем яких с ТОВ «Європейка», за ціною та на умовах на її розсуд, а також при необхідності укладення та підписання договорів про внесення змін та доповнень до укладених договорів чи розірвання укладених договорів на квартиру АДРЕСА_1 .
3 квітня 2021 року сторони припинили спільне проживання. В грудні 2021 року відповідачка звернулась з позовною заявою про розірвання шлюбу до суду.
Про кошти, які були отримані відповідачкою від відчуження квартири АДРЕСА_1 позивачу відомо не було.
Згідно відповіді на адвокатський запит від 20 січня 2022 року між ТОВ «Європейка» і ОСОБА_2 було виконано умови договору купівлі-продажу майнових прав №103/11/76/112 від 18 січня 2017 року щодо майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 та 03 грудня 2020 року відбулося укладення Договору про передання прав та обов`язків за Договором купівлі-продажу майнових прав №103/11/76/112 від 18 січня 2017 року і передано майнові права ОСОБА_3 .
Разом з тим, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком відповідачки, що свідчить про те, що остання, скориставшись довірливими відносинами між подружжям, відчужила квартиру, яка була спільною власністю подружжя, своєму батьку.
При цьому, позивач вказував, що він надав згоду відповідачці на відчуження квартири, однак не був обізнаний про те, що квартиру дружина відчужила своєму батькові. 
Отже, на думку позивача, оскільки договір про передачу майнових прав був укладений за час перебування сторін у шлюбі, кошти, отримані відповідачкою, є спільним майном подружжя та підлягають поділу.
Також, згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості - вартість житлової квартири, розташованої в АДРЕСА_3 , загальна площа 54,74 кв.м. становить 1669493,26 грн., натомість відповідачка відчужила зазначену квартиру за 301700 гривень.
За вказаних обставин, позивач звернувся до суду з даним позовом, який просив задовольнити у повному обсязі.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
30.12.2025 року до суду першої інстанції надійшла заява представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Павелко Руслана Сергійовича про стягнення понесених судових витрат. 
Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.01.2026 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 20000 грн. 00 коп.
В апеляційній скарзі на рішення суду, позивач, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції того, що оспорюваний договір не був реальним за своєю сутністю, тобто сам по собі факт укладення оспорюваного правочину відповідно до його змісту не означав здійснення розрахунків.
Також, відповідачкою не надано доказів того, що ОСОБА_3 розрахувався з нею, хоча факт передачі коштів за оспорюваним договором мав підтверджуватися розпискою про отримання коштів.
Тобто, на думку апелянта, сукупність встановлених фактів під час розгляду справи в суді першої інстанції давала суду можливість кваліфікувати вказаний правочин як фраудаторний, виходячи з того, що: оспорюваний правочин був вчинений з метою вилучення майна та уникнення виконання обов`язку перед кредитором щодо передачі 1/2 частини вартості квартири (яким є позивач); переоформлення майна на близького родича; переоформлення майна за ціною нижче ринкової, або без оплати як такої, оскільки стороною відповідача не було доведено належними та допустимими доказами факт проведення розрахунків.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення позивач, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про ухвалити нове рішення про повернення заяви про стягнення понесених судових витрат без розгляду.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої розглянув заяву представника відповідачки про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат на правничу допомогу у відкритому судовому засіданні без повідомлення учасників справи, а також без повідомлення про факт прийняття заяви про стягнення додаткових витрат до свого розгляду, що, у свою чергу, унеможливило іншій стороні надати відповідні заперечення проти таких вимог та доводити неспівмірність витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Представник позивача у судовому засіданні апеляційні скарги підтримав та просив задовольнити.
Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час та місце повідомлені належним чином, відповідач ТОВ «Європейка» про причини неявки суд не повідомив. Від представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи без участі відповідачів та їх представника.
Враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 20 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, про що було зроблено відповідний актовий запис № 2183.
Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 05 квітня 2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (справа 548/2856/21).
Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 13 грудня 2022 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та стягнення коштів (справа 548/264/22).
Також, судом першої інстанції встановлено, що 18 січня 2017 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ЄВРОПЕЙКА» укладено договір купівлі-продажу майнових прав №С103/11/76/112, згідно якого ОСОБА_2 придбала майнові права на об`єкт нерухомості, а саме: квартиру за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 54,74 кв.м. Вартість майнових прав на об`єкт нерухомості згідно договору становила 301070 грн.
16 листопада 2020 року ОСОБА_1 надав нотаріальну завірену згоду на укладення договору про передання прав та обов`язків за Договором купівлі-продажу майнових прав, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пінчук О.В.
Згідно тексту даної згоди ОСОБА_1 дав згоду свої дружині ОСОБА_2 на укладення договору про передання прав та обов`язків за Договором купівлі-продажу майнових прав, та договору купівлі-продажу майнових прав на квартири, продавцем яких є ТОВ «Європейка», за ціною та на умовах на її розсуд а також при необхідності укладення та підписання договорів про внесення змін та доповнень до укладених договорів чи розірвання укладених договорів на квартиру АДРЕСА_1 .
03 грудня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір про передання прав та обов`язків за договором купівлі-продажу майнових прав №С103/11/76/112 від 18 січня 2017 року.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №237435413 від 17 грудня 2020 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 .
З пояснень сторін судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_3 .
Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилалися на те, що Договір від 03 грудня 2020 року про передання прав та обов`язків за Договором купівлі-продажу майнових прав № 103/11/76/112 від 18 січня 2017 року є таким, що суперечить вимогам Цивільного кодексу України, та містить ознаки фраудаторності з наступних підстав в їх сукупності: він був вчинений з метою вилучення майна та уникнення виконання обов`язку перед позивачем щодо передачі 1/2 частини вартості квартири; квартира була переоформлена на батька відповідачки; переоформлення майна відбулося за ціною нижче ринкової, або без оплати як такої, оскільки стороною відповідача не було доведено належними та допустимими доказами факт проведення розрахунків.
Так, відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У відповідності до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом ч.5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
При цьому, укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у своїй постанові від 03.07.2019 року по справі № 369/11268/16-ц.
Також, слід зазначити, що фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).
Водночас, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
Крім того, згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц, позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
У свою чергу, до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. 
Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач, пред`явивши позов про визнання договору недійсним з підстав того, що він містить ознаки фраудаторності, та виклавши при цьому обставини і посилання на наведені правові норми, не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що відчужуючи майнові права на квартиру на користь свого батька, між позивачем та ОСОБА_2 була домовленість про вартість таких прав, або колишня дружина була обізнана про наявність боргового зобов`язання перед ним. 
При цьому, позивач не вказав, яке саме боргове зобов`язання та у якому розмірі має відповідачка, де і як воно погоджено, а подана довідка про те, що вартість спірного нерухомого майна становить 1669493 грн. 26 коп., не підтверджує таку обставину, адже відчуження відбулося у 2020 році, а довідка визначає вартість нерухомого майна станом на січень 2022 року.
Посилання позивача на те, оспорюваний договір не був реальним за своєю сутністю, колегія суддів відхиляє, адже право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 . 
Посилання апелянта на те, що відповідачкою не надано доказів того, що ОСОБА_3 розрахувався з нею, хоча факт передачі коштів за оспорюваним договором мав підтверджуватися розпискою про отримання коштів колегія суддів відхиляє, адже рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 13 грудня 2022 року, яке набрало законної сили 24.01.2023, встановлено як факт отримання позивачкою грошових коштів від продажу майнових прав на квартиру, так і відсутність доказів того, що позивачкою грошові кошти отримані від продажу майнових прав на квартиру витрачені не на потреби родини чи не в інтересах сім`ї.
Щодо тверджень позивача про його необізнаність про намір відповідачки відчужити майнові права на квартиру своєму батькові, слід зауважити, що, позивач, який не був стороною оспорюваного правочину, надав письмову згоду своїй дружині на укладення Договору про передання прав та обов`язків за договором, та договору купівлі-продажу майнових прав спірної квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя, за ціною та на умовах на її розсуд.
При цьому в письмовій згоді зазначено, що позивач підтверджує, що до підписання цієї заяви зі змістом ст. 60-65 Сімейного кодексу України ознайомлений, підтвердив, що вищевказаний правочин укладається в інтересах сім`ї, на момент підписання перебував в твердій пам`яті і ясній свідомості, діяв добровільно, розуміючи значення своїх дій і не помиляється у відношенні майбутніх правочинів. Будь-яких застережень/умов заява не містить.
З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не ґрунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення.
Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обґрунтування позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав ґрунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.
Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Оскаржуючи додаткове рішення, позивач посилався на те, що, у порушення вимог цивільного процесуального законодавства, суд першої інстанції розглянув заяву представника відповідачки про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат на правничу допомогу у відкритому судовому засіданні без повідомлення учасників справи, а також без повідомлення про факт прийняття заяви про стягнення додаткових витрат до свого розгляду.
Разом з тим, колегія суддів відхиляє вказані доводи апелянта, як необґрунтовані, оскілки у відповідності до з ч.ч. 3, 4 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Отже, враховуючи вищевказані положення ЦПК України, суд першої інстанції правомірно здійснив розгляд заяви представника відповідачки без повідомлення сторін.
При цьому, дослідивши надані відповідачкою докази понесення нею витрат на професійну правничу допомогу, докази щодо обсягу послуг, наданих адвокатом, з огляду на складність справи, кількість судових засідань, а також тривалість судових засідань, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неспівмірність заявлених відповідачкою витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт, та правомірно стягнув з позивача на користь відповідачки витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн. 00 коп.
З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного додаткового рішення не ґрунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом додаткового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення та додаткового рішення суду - без змін.
Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційних скарг без задоволення понесені позивачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , подані від його імені та в його інтересах адвокатом Єрмаком Олегом Віталійовичем, - залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 грудня 2025 року та додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 січня 2026 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та товариства з обмеженою відповідальністю «Європейка» про визнання недійсним договору передання майнових прав, скасування запису про реєстрацію права власності та визнання права власності - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 07 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова