ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1395/26 Справа № 185/4977/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бабій С. О. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді: Халаджи О.В.
суддів: Городничої В.С., Никифоряка Л.П., 
секретар Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання недійсним строкового трудового договору в частині визначення строку його дії, визнання трудових відносин безстроковими, скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, виправлення запису в трудовій книжці (суддя першої інстанції Бабій С.О.),

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання недійсним строкового трудового договору в частині визначення строку його дії, визнання трудових відносин безстроковими, скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, виправлення запису в трудовій книжці, в якому з урахуванням уточненої позовної заяви просив: визнати недійсним строковий трудовий договір від 01.07.2021 року №341-2021, укладений AT «Українська залізниця» згідно з наказом від 01.07.2021 року № 1676/ос, в частині, що стосується визначення строку його дії та визнати цей трудовий договір укладеним сторонами на невизначений строк (безстроково); визнати трудові відносини між AT «Українська залізниця» та ОСОБА_1 безстроковими з часу призначення його на роботу; скасувати Наказ (Розпорядження) №1001/ос від 28.03.2025 року про припинення трудового договору №341/2021 від 01.07.2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та AT «Українська залізниця», на посаді менеджера - заступника начальника Київського регіонального управління Департаменту корпоративної безпеки AT «Українська залізниця»; поновити ОСОБА_1 на посаді менеджера - заступника начальника Київського регіонального управління Департаменту корпоративної безпеки AT «Українська залізниця»; зобов`язати AT «Українська залізниця» виправити помилку в трудовій книжці серії НОМЕР_1 , а саме відсутність відомостей щодо призначення ОСОБА_1 на посаду менеджера - заступника начальника Київського регіонального управління Департаменту корпоративної безпеки AT «Українська залізниця» згідно Наказу (Розпорядження) №1195/ос від 14.05.2024 року шляхом внесення відповідного запису до трудовій книжці серії НОМЕР_2 ; стягнути з AT «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.04.2025 року до дня поновлення на роботі; стягнути з AT «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням у розмірі 220 000 гривень 00 копійок.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Зобов`язано Акціонерне товариство «Українська залізниця» виправити помилку в трудовій книжці серії НОМЕР_1 , а саме відсутність відомостей щодо переведення ОСОБА_1 на посаду менеджера - заступника начальника Київського регіонального управління Департаменту корпоративної безпеки AT «Українська залізниця» з 15.05.2024 згідно Наказу (Розпорядження) №1195/ос від 14.05.2024 року шляхом внесення відповідного запису до трудовій книжці серії НОМЕР_2 .
У задоволенні інших вимог відмовлено.
Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , та подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного з`ясування всіх обставин справи.
Мотивує скаргу тим, що відповідно до ухвали від 26.05.2025 року, розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Окрім того, що за даною ухвалою роз`яснено сторонам, що за клопотанням однієї із сторін розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву. 11.06.2025 року представником Відповідача (АТ «Укрзалізниця) за допомогою «Електронного кабінету підсистеми ЄСІТС» подано клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням, натомість судом не враховано дане клопотання при розгляді справи №185/4977/25 та розгляд справи проведено без виклику сторін.
Вказує, що за наказом №1676/ос від 01.07.2021 року позивача прийнято на посаду менеджера Харківського територіального управління Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця».
Відповідно до наказу №561/701-ос від 28.12.2018 року між позивачем та відповідачем виникла основна підстава трудових правовідносин і я (Позивач) був прийнятий у структурний підрозділ «Служба воєнізованої охорони» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаду стрільця 3 розряду стрілецької команди з охорони вантажів та об`єктів 1-ї групи ст. Маріуполь.
Договір №341-2021 від 01.07.2021 року укладено з Працівником з урахуванням посадової інструкції, посадового окладу та штатної чисельності співробітників. В даному договорі відсутні доводи щодо сезонності роботи Працівником, відсутні умови щодо заміщеної вакантної посади під час перебування Працівником на посаді. До трудового договору №341-2021 від 01.07.2021 року, укладено низку додаткових угод:
Також зазначає, що 02.01.2025 Позивачем написано заяву про внесення змін до п.7.1 трудового договору від 01.07.2021 року №341-2021 в частині строку дії, встановивши його з 02.07.2021 року до 03.04.2025 року включно в інтересах Позивача у зв`язку з обставинами особистого характеру. Додатковою угодою від 02.01.2025 №10 до трудового договору від 01.07.2021 року №341-2021 строк його дії було продовжено. В подальшому, 25.03.2025 Позивачем надано /направлено заяви щодо анулювання попередньої заяви та встановлення строку дії трудового договору від 01.07.2021 року № 341- 2021 з 02.07.2021 року по 03.04.2026 включно в інтересах Позивача у зв`язку з обставинами особистого характеру.
З урахуванням отриманої 29.08.2025 року відповіді №Ц-5-1.5-110/5801-25 від 28.08.2025 року. Відповідач (АТ «Укрзалізниця») підтвердив факт трудових взаємовідносин з 28.12.2018 року між ОСОБА_1 (Позивачем) та Акціонерним товариством «Укрзалізниця» (Відповідач). Окрім того. надано копії підтверджуючих документів щодо кадрових працевлаштування Позивача на роботі у Відповідача.
Після незаконного звільнення у позивача виникло скрутне фінансове становище та гостра потреба у грошових коштах для забезпечення базових життєвих потреб моєї сім`ї (винайм житла, придбання продуктів та ліків тощо).
Загальна сума судових витрат на професійну правничу допомогу, що ПОЗИВАЧ планував понести попередньо за домовленістю становить 50 000,00 грн. (витрати на правову допомогу розгляду в першій інстанції та понесених витрат в апеляційній інстанції) та залежить від складності справи, від кількості проведених засідань.
ОСОБА_1 просив рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Від представника АТ «Українська залізниця» - Лазаренко В.В., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вказала на те, що 01.07.2021 ОСОБА_1 подав до АТ «Укрзалізниця» заяву в якій просив призначити його на посаду менеджера Харківського територіального управління Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» на умовах трудового договору у письмовій формі строком з 02.07.2021 до 04.07.2022 у зв`язку із обставинами особистого характеру.
Наказом АТ «Укрзалізниця» № 7/ос від 02.01.2025 уведено в дію Додаткову угоду від 02.01.2025 № 10 до Трудового договору від 01.07.2021 № 341-2021, укладеного з ОСОБА_1 , та внесено зміни до наказу від 14.05.2024 № 1195/ос змінивши слова «з 15.05.2024 до 03.01.2025» словами «з 15.05.2024 до 03.04.2025»
Сам Позивач таким чином визнає та підтверджує, що трудовий договір № 341-2021 від 01.07.2021 та додаткові угоди до нього укладено в інтересах працівника з підстав, передбачених ч. 2 ст. 23 КЗпП України.
На момент укладення трудового договору № 341-2021 від 01.07.2021, додаткових угод до нього, видання та ознайомлення з наказом про прийняття Позивача на роботу, видання наказів про введення в дію додаткових угод до трудового договору № 341-2021 від 01.07.2021, жодних зауважень або заперечень з боку ОСОБА_1 щодо строку дії трудового договору не було.
Трудовий договір № 341-2021 між ОСОБА_1 та АТ «Укрзалізниця» було укладено в інтересах Позивача, про що він сам зазначає в своїй апеляційній скарзі та позовній заяві та про що свідчить заява Позивача від 01.07.2021 про прийняття його на роботу на умовах строкового трудового договору у зв`язку із обставинами особистого характеру та текст Трудового договору № 341- 2021 від 01.07.2021.
Матеріали справи № 185/4977/25 не містять будь-яких належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_1 була заподіяна моральна шкода з боку АТ «Укрзалізниця».
Позивачем не обґрунтовано та не доведено розмір витрат на правову допомогу в розмірі 50 000,00 грн, які він просить стягнути з Товариства.
ОСОБА_2 просила оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Представник ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, просила задовольнити її у повному обсязі.
Представник АТ «Українська залізниця» - Лазаренко В.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 01.07.2021 позивачем ОСОБА_1 було подано до AT «Укрзалізниця» письмову заяву, в якій він просив призначити його на посаду менеджера Харківського територіального управління Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки AT «Укрзалізниця» на умовах трудового договору у письмовій формі строком з 02.07.2021 до 04.07.2022 у зв`язку із обставинами особистого характеру. Також вказана заява містила зауваження про наступне ознайомлення із розпорядчими документами відповідача щодо позивача особисто та/або через використання засобів електронного зв`язку (том.2, а.с.27).
Цього ж дня, 01.07.2021 між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір від № 341-2021 у письмовій формі (том 2, а.с.28-31). У п.1.1 вказаного договору зазначено, що «цей Договір укладено відповідно до ст. 23 Кодексу законів про працю України (далі- КЗпП України) та є таким, що укладається на визначений строк, встановлений за погодженням сторін в інтересах Працівника та за його заявою до 04.07.2022. Цей договір не є контрактом у розумінні частини 3 ст. 21 КЗпП України». Відповідно до п.7.1. договору він діяв з 02.07.2021 до 04.07.2022 включно.
Відповідно на наказу AT «Укрзалізниця» № 1676/ос від 01.07.2021 ОСОБА_1 був прийнятий на роботу, із зазначенням «тип договору: строковий» з 02.07.2021 до 04.07.2022 на посаду менеджера Харківського територіального управління Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки AT «Укрзалізниця» (том 2, а.с.32). Даний наказ містить підпис позивача про ознайомлення із ним 02.07.2021 .
Додатковою угодою № 2 від 04.07.2022 до Трудового договору № 341-2021 від пункт 1.1. викладено у наступній редакції: «1.1. Цей Договір укладено відповідно до ст. 23 Кодексу законів про працю України та є таким, що укладається на визначений строк, встановлений за погодженням сторін в інтересах Працівника та за його заявою до 04.01.2023. Цей договір не є контрактом у розумінні частини 3 ст. 21 КЗпП України», а п. 7.1. розділу 7 «Строк дії та інші умови» Трудового договору, викладено у редакції: «7.1. Цей договір діє з 02.07.2021 до 04.01.2023 включно. Строк дії цього Договору встановлений за погодженням Сторін.» (том 2, а.с.33). Відповідно до наказу AT «Укрзалізниця» № 842/ос від 04.07.2022 було «уведено в дію» вказану додаткову угоду (том 2, а.с.34)
В подальшому позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами про зміну строку трудового договору від 01.07.2021 р. у зв`язку із обставинами особистого характеру (том.2 , а.с. 35, 38, 47) та про переведення на іншу посаду (том 2, а.с.41, 44), відповідно до яких вносилися зміни до трудового договору (том 2, а.с.36, 39, 42,45, 48) та виносилися накази відповідача (том 2., а.с.37, 40, 43, 46, 49). При цьому у заяві позивача від 02.01.2025 прямо вказано строк дії, який він пропонує змінити відповідачу, а саме до 03.04.2025 р. включно в його інтересах у зв`язку з обставинами особистого характеру. Додатковою угодою № 10 від 02.01.2025 до трудового договору № 341-2021 від 01.07.2021 строк дії договору було продовжено до 03.04.2025. Пункт 1.1 договору викладено в редакції: «1.1. Цей Договір укладено відповідно до ст. 23 Кодексу законів про працю України та є таким, що укладається на визначений строк, встановлений за погодженням сторін в інтересах Працівника та за його заявою до 03.04.2025. Цей договір не є контрактом у розумінні частини 3 ст. 21 КЗпП України». Пункт 7.1 розділу 7 викладено у редакції «7.1. Цей договір діє з 02.07.2021 до 03.04.2025 включно. Строк дії цього Договору встановлений за погодженням Сторін» (том 2, а.с. 48).
Наказом AT «Укрзалізниця» № 1001/ос від 28.03.2025 ОСОБА_1 був звільнений з посади менеджера-заступника начальника управління Київського регіонального управління Департаменту корпоративної безпеки AT «Укрзалізниця» з 03.04.2025 у зв`язку із закінченням строку Трудового договору № 341-2021 від 01.07.2021, згідно із п. 2 ч. 1 ст.36 КЗпП України, підстава п. 7.1 трудового договору від 01.07.2021 № 341-2021 (том 1, а.с.27).
AT «Укрзалізниця» супровідним листом № ЦПК-22/9 від 03.04.2025 направило на адресу ОСОБА_1 копію наказу AT «Укрзалізниця» від 28.03.2025 № 1001/ос про припинення трудового договору та копію повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні (том 1, а.с.28-32). Із наданих відповідачем копій (скрін-шотів) листування із абонентом « ОСОБА_3 НОМЕР_3 » випливає, що за допомогою месенджера вказані документи були направлені зазначеному абоненту, а так само направлені 03.04.2025 на електрону пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 Вказані номер телефону та електронної пошти відповідають тим, що вказані позивачем у позовній заяві як його номер засобів зв`язку та адреса електронної пошти та відповідають відомостям розділу 8 (реквізити сторін) трудового договору (том 1, а.с.60).
Трудова книжка позивача серії НОМЕР_2 містить запис за п/н 28 про прийняття 02.07.2021 на посаду менеджера Харківського територіального управління Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки. Відповідно до запису п/п 29 19.02.2024 його було переведено на посаду менеджера Харківського територіального управління Департаменту корпоративної безпеки. Відповідно до запису п/п 30 від 03.04.2024 позивача звільнено у зв`язку із закінченням строку трудового договору укладеного на визначений строк за п. 2 ч. 1 ст.36 КЗпП України, підстава - наказ № 1001/ос від 28.03.2025.
Відмовляючи у решті позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що не має законних підстав для задоволення як основних вимог позивача у частині визначення строку дії та визнання трудового договору, укладеного між сторонами у справі таким, що укладений на невизначений строк (безстроково), визнання трудових відносин між сторонами у справі безстроковими з часу призначення його на роботу, скасування спірного наказу відповідача №1001/ос від 28.03.2025 року про припинення трудового договору №341/2021 від 01.07.2021 року, укладеного з позивачем, так і похідних вимог, про поновлення позивача на посаді менеджера.
Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком місцевого суду.
За змістом ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Ч.2 ст.2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Відповідно до ч.1ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
В розумінні ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим, але факт укладення трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений, зокрема, у наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення його строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Слід зауважити, що припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений.
У цій справі суд першої інстанції встановив, що позивач власноручно написав заяву про прийняття його на роботу за строковим трудовим договором з 02.07.2021 року до 03.04.2025 року, який неодноразово з його власної ініціативи продовжувався, а тому апеляційний суд вважає. що роботодавець в межах встановленого Законом йому права на власний розсуд відмовився продовжувати з ОСОБА_1 , дії строкового договору після 03.04.2025 року
19 липня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX, яким, зокрема, статтю 23 доповнено частиною третьою такого змісту: «Роботодавець зобов`язаний інформувати працівників, які працюють за строковим трудовим договором, про вакансії, що відповідають їх кваліфікації та передбачають можливість укладення безстрокового трудового договору, а також забезпечити рівні можливості таких працівників для його укладення».
Зазначений закон вказує на необхідність інформування працівника про вакансії, що може здійснюватися різними способами.
Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2024 року в справі № 127/29926/23, від 19 лютого 2025 року в справі № 339/530/23 та № 725/5225/23.
Однак Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
У цій справі чітко обумовлено, що позивач з 02.07.2021 року обіймав посади менеджера в різних регіональних філіях АТ «Українська залізниця». 
01.07.2021 між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір від № 341-2021 у письмовій формі (том 2, а.с.28-31). У п.1.1 вказаного договору зазначено, що «цей Договір укладено відповідно до ст. 23 Кодексу законів про працю України (далі- КЗпП України) та є таким, що укладається на визначений строк, встановлений за погодженням сторін в інтересах Працівника та за його заявою до 04.07.2022. Цей договір не є контрактом у розумінні частини 3 ст. 21 КЗпП України». Відповідно до п.7.1. договору він діяв з 02.07.2021 до 04.07.2022 включно.
Відповідно на наказу AT «Укрзалізниця» № 1676/ос від 01.07.2021 ОСОБА_1 був прийнятий на роботу, із зазначенням «тип договору: строковий» з 02.07.2021 до 04.07.2022 на посаду менеджера Харківського територіального управління Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки AT «Укрзалізниця» (том 2, а.с.32). Даний наказ містьть підпис позивача про ознайомлення із ним 02.07.2021 .
Додатковою угодою № 2 від 04.07.2022 до Трудового договору № 341-2021 від пункт 1.1. викладено у наступній редакції: «1.1. Цей Договір укладено відповідно до ст. 23 Кодексу законів про працю України та є таким, що укладається на визначений строк, встановлений за погодженням сторін в інтересах Працівника та за його заявою до 04.01.2023. Цей договір не є контрактом у розумінні частини 3 ст. 21 КЗпП України», а п. 7.1. розділу 7 «Строк дії та інші умови» Трудового договору, викладено у редакції: «7.1. Цей договір діє з 02.07.2021 до 04.01.2023 включно. Строк дії цього Договору встановлений за погодженням Сторін.» (том 2, а.с.33). Відповідно до наказу AT «Укрзалізниця» № 842/ос від 04.07.2022 було «уведено в дію» вказану додаткову угоду (том 2, а.с.34)
В подальшому позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами про зміну строку трудового договору від 01.07.2021 р. у зв`язку із обставинами особистого характеру (том.2 , а.с. 35, 38, 47) та про переведення на іншу посаду (том 2, а.с.41, 44), відповідно до яких вносилися зміни до трудового договору (том 2, а.с.36, 39, 42,45, 48) та виносилися накази відповідача (том 2., а.с.37, 40, 43, 46, 49). При цьому у заяві позивача від 02.01.2025 прямо вказано строк дії, який він пропонує змінити відповідачу, а саме до 03.04.2025 р. включно в його інтересах у зв`язку з обставинами особистого характеру. Додатковою угодою № 10 від 02.01.2025 до трудового договору № 341-2021 від 01.07.2021 строк дії договору було продовжено до 03.04.2025. Пункт 1.1 договору викладено в редакції: «1.1. Цей Договір укладено відповідно до ст. 23 Кодексу законів про працю України та є таким, що укладається на визначений строк, встановлений за погодженням сторін в інтересах Працівника та за його заявою до 03.04.2025. Цей договір не є контрактом у розумінні частини 3 ст. 21 КЗпП України». Пункт 7.1 розділу 7 викладено у редакції «7.1. Цей договір діє з 02.07.2021 до 03.04.2025 включно. Строк дії цього Договору встановлений за погодженням Сторін» (том 2, а.с. 48).
У постановах Верховного Суду від 13 листопада2019 року в справі № 522/7888/16-ц, від 22 січня 2020 року в справі № 607/18964/18, від 12 лютого 2020 року в справі № 369/7704/18, від 08 квітня 2020 року в справі № 760/408/19, від 31 липня 2020 року в справі № 757/34139/18-ц, від 16 листопада 2020 року в справах № № 753/5107/18, 202/5741/18, від 27 квітня 2021 року в справі № 536/232/19, від 29 квітня 2021 року в справі № 266/3163/16-ц, від 25 жовтня 2021 року в справі № 607/3393/18, від 21 липня 2021 року в справі № 487/1448/20, від 25 січня 2023 року в справі № 757/16504/20, від 01 лютого 2023 року в справі № 404/3622/21, від 27 березня 2023 року в справі № 428/2992/20, від 09 січня 2024 року в справі № 759/19973/20, вказано, що припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України. Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна зі сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. За такого волевиявлення однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин. Чинне законодавство не передбачає можливості поновлення працівника на роботі після закінчення строку дії контракту в судовому порядку.
Апеляційний суд наголошує на тому, що закінчення строку трудового договору припиняє трудові відносини. Можливість поновлення працівника на цій же посаді після закінчення строку дії трудового договору в судовому порядку законодавством не передбачена.
Із набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX, яким, зокрема, статтю 23 доповнено частиною третьою про обов`язок інформувати працівників, які працюють за строковим трудовим договором, про вакансії, що відповідають їх кваліфікації та передбачають можливість укладення безстрокового трудового договору, не змінено визначену пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставу припинення трудового договору внаслідок закінчення його строку.
Тобто від виконання (чи невиконання) роботодавцем вимог частини третьої статті 23 КЗпП України не залежить питання продовження трудових відносин за договором, строк якого закінчився.
У цій справі трудові відносини між сторонами були припинені за закінченням строку дії трудового договору, що є підставою для звільнення позивача відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Тому відсутні підстави для визнання незаконним і скасування Наказу (Розпорядження) №1001/ос від 28.03.2025 року про припинення трудового договору та поновлення на посаді менеджера-заступника начальника Київського регіонального управління Департаменту корпоративної безпеки АТ «Українська залізниця» .
Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
АТ «Українська залізниця» мала поінформувати ОСОБА_1 про наявність вакансій, які відповідають його кваліфікації, а також про можливість укладення з ним безстрокового трудового договору відповідно до частини третьої статті 23 КЗпП України.
Не вчинення таких дій роботодавцем не позбавляє позивача права використати належний спосіб захисту порушеного права (відшкодування шкоди, тощо), однак не впливає на законність звільнення позивача за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України, адже строк трудового договору закінчився і трудові відносини після 03 квітня 2025 року не продовжилися.
ОСОБА_1 не може бути поновлений на попередній посаді менеджера - заступника начальника, у зв`язку з цим не підлягають задоволенню й вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Встановивши, що звільнення позивача відбулося без порушення вимог трудового законодавства, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
Вимога позивача щодо визнання строкового трудового договору від 01.07.2021 року №341-2021 року укладений з АТ «Українська залізниця» недійсним також не може підлягати задоволенню, оскільки як було встановлено даними матеріалами справи та визнано учасниками справи, що позивач після укладення з роботодавцем 01.07.2021 року строкового трудового договору неодноразово його продовжував з власної ініціативи, а тому відсутні будь-які правові підстави для визнання його недійсним, оскільки до 03.04.2025 року виконував покладені на нього обов`язки на підставі оскаржуваного наказу та додаткових угод.
Що стосується доводів скарги щодо розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, то слід зазначити, що вони безпідставні, оскільки, згідно п.2 ч.1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.
Згідно п.5 ч.4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах , в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 року № 4059-ІХ прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 3028 гривень.
Позивач наголошував на тому, що загальна ціна його позову з урахуванням вимог про середній заробіток та моральну шкоду становить 522 086,08 грн., тобто дана сума не перевищує 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб станом на дату подання позову 08 травня 2025 року (3028 х 250 = 757 000), а тому місцевий суд, розглянувши дану справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи не допустив жодного процесуального порушення, які б могли слугувати для скасування оскаржуваного рішення суду.
Відповідно до положень ст.ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.
Таким чином, колегія суддів за результатами апеляційного розгляду справи вважає, що висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом надана відповідна правова оцінка.
Висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Позивачем належним чином не спростовано наведені у даному рішенні обставини, а тому апеляційний суд вважає, що районний суд дійшов обґрунтованого висновку відмовивши у задоволенні позову.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)., 
Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді: О.В. Халаджи

В.С. Городнича

Л.П. Никифоряк

Повний текст судового рішення складено 15 квітня 2026 року.

Головуючий-суддя О.В. Халаджи