Справа №345/1491/26 
Провадження № 2-а/345/32/2026

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30.03.2026 року м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі судді Онушканича В.В., розглянувши в порядку письмового спрощеного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення,
в с т а н о в и в:
Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, а саме просить скасувати постанову від 18.02.2026 року по справі про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 126 КУпАП відносно нього, а справу закрити за відсутністю складу правопорушення.
Позов мотивує тим, що 18.02.2026 року поліцейським Срийського районного управління поліції ГУНП у Львівській області сержантом поліції Луцик О.Р. винесено постанову серії ЕНА № 6683993 про накладення на позивача адміністративного стягнення за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП. Позивач вважає дану постанову незаконною. Наголошує, що має посвідчення водія категорії В. Згідно з вимогами законодавства категорія В дає право керування автомобілем з причепом повною масою до 750 кг, також дозволяється керування з причепом понад 750 кг, якщо повна маса автопоїзда не перевищує 3500 гк. Для керування автопоїздом, що перевищує зазначені параметри, передбачена категорія ВЕ.
Позивач вказує, що відповідно до п.5 Постанови КМУ №340 від 08.05.1993 року «Про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами» категорія В дозволяє керування: з причепом понад 750 кг, якщо повна маса автопоїзда не перевищує 3500 кг. Згідно розрахунку повної маси автопоїзда, яким керував позивач: автомобіль – 1850 кг, причеп – 1400 кг. Отже, повна маса автопоїзда становить 3250,00 кг (1850 +1400), що менше 3500,00 кг. 
Позивач наголошує, що в оскаржуваній постанові відсутні належні докази того, що фактична повна маса причепа первищувала допустиму, повна маса автопоїзда перевищувала нормативні показники. Лише при таких доказах позивачу була об`єктивно необхідна інша категорія. Поліцейським не проведено зважування транспортного засобу та причепа, не долучено технічну документацію, не наведено жодних розрахунків. Для притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126 КУпАП необхідно довести, що особа не має права керування відповідним транспортним засобом. Фактично ж позивач має чинне посвідчення водія відповідної категорії В, що підтверджує наявність у нього права керування. Таким чином, відсутній обов`язковий елемент складу правопорушення – об`єктивна сторона (керування без права). 
Крім того, під час винесення оскаржуваної постанови було порушено вимоги щодо з`ясування обставин справи, а саме: не витребувано технічні характеристики причепа, не встановлено його повну масу згідно реєстраційного документа, не встановлено допустиму масу автопоїзда, не проведено належного дослідження доказів. Постанова містить лише формальне посилання на норму закону без належного обґрунтування. Тому позивач змушений звернутися до суду та просить скасувати постанову від 18.02.2026 року по справі про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 126 КУпАП.
Представник відповідача подав заперечення (відзив) на позовну заяву. Вважає оскаржувану постану законною, обґрунтованою та такою, що не підлягає скасуванню. Вказує на те, що позивач правомірно притягнутий до адмінвідповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП, оскільки відповідальність за вказане настає за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом та тягне за собою накладення штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 
Згідно п.2.13 ПДР України право на керування транспортними засобами особам може бути надано автомобілями з причепами або напівпричепами (категорії ВЕ, С1Е, СЕ), а також тими, що призначені для перевезення великогабаритних, великовагових і небезпечних вантажів – з 19 річного віку. Відповідно до цього пункту ПДР вказано, що транспортні засоби належать до таких категорій ВЕ, С1Е, СЕ, D1Е, DЕ – состави транспортних засобів з тягачем категорії В, С1, С, D1 або D та причепом, повна маса якого перевищує 750 кг. Представник відповідача наголошує, що постанова серії ЕНА №6683993 від 18.02.2026 року, яка винесена відносно дії ОСОБА_1 , є абсолютно та повністю законною і не підлягає скасуванню, оскільки він порушив ПДР, а тому в його діях наявний склад правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП. Твердження позивача є хибними, а позовні вимоги неообгрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Тому представник відповідача просить в задоволенні позовних вимог відмовити.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до ст.5 КАС України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним та неупередженим судом.
Одним із завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, що визначено ст. 245 КУпАП.
За вимогами ст. 280 КУпАП, посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Отже, діючим законодавством про адміністративні правопорушення передбачена певна процедура притягнення особи до адміністративної відповідальності, порушення якої, на думку суду, є підставою для скасування рішення уповноваженого органу, прийнятого із порушенням цієї процедури.
Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.9 КУпАП адміністративним правопорушення (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Згідно п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 № 23-рп/2010 (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху) Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України).
Відповідно до ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням ПДР його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Як встановлено судом, 18.02.2026 року відносно позивача поліцейським Стрийського районного управління поліції ГУНП у Львівській області Луцик Олегом Романовичем було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі, серії ЕНА №6683993 від 18.02.2026 року за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП та накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн. (а.с.6). Згідно даної постанови правопорушення полягало в тому, що 18.02.2026 року о 09:16:14 в с. Дуліби по вул. Будівельників ОСОБА_1 керував транспортним засобом Форд Транзит з причепом до нього, вагою понад 1600 кг, не маючи відповідної категорії на право керування таким транспортним засобом, чим порушив п. 2.1.а ПДР (керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом).
Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Відповідно до до ст.16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, а водії військових транспортних засобів - на вимогу посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Згідно з п.2.1 «а» Правил дорожнього руху водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
За приписами п.2.4 «а» Правил дорожнього руху на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.
Пунктом 2.13 Правил дорожнього руху встановлено, що право на керування транспортними засобами особам може бути надано:
мототранспортними засобами і мотоколясками (категорії А1, А) - з 16-річного віку;
автомобілями, колісними тракторами, самохідними машинами, сільськогосподарською технікою, іншими механізмами, які експлуатуються на вулично-дорожній мережі, всіх типів (категорії В1, В, С1, С), за винятком автобусів, трамваїв і тролейбусів, - з 18-річного віку;
автомобілями з причепами або напівпричепами (категорії ВЕ, С1Е, СЕ), а також тими, що призначені для перевезення великогабаритних, великовагових і небезпечних вантажів, - з 19-річного віку;
автобусами, трамваями і тролейбусами (категорії D1, D, D1Е, DЕ, Т) - з 21-річного віку.
Транспортні засоби належать до таких категорій:
А1 - мопеди, моторолери та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб.см або електродвигун потужністю до 4 кВт;
А - мотоцикли, у тому числі з боковим причепом, та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом 50 куб.см і більше або електродвигун потужністю 4 кВт і більше;
В1 - квадро- і трицикли, мотоколяски та інші триколісні (чотириколісні) мототранспортні засоби, дозволена максимальна маса яких не перевищує 400 кілограмів;
В - автомобілі, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3500 кілограмів (7700 фунтів), а кількість сидячих місць, крім сидіння водія, - восьми, состав транспортних засобів з тягачем категорії В та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів;
С1 - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких становить від 3500 до 7500 кілограмів (від 7700 до 16500 фунтів), состав транспортних засобів з тягачем категорії С1 та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів;
С - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких перевищує 7500 кілограмів (16500 фунтів), состав транспортних засобів з тягачем категорії С та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів;
D1 - призначені для перевезення пасажирів автобуси, у яких кількість місць для сидіння, крім сидіння водія, не перевищує 16, состав транспортних засобів з тягачем категорії D1 та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів;
D - призначені для перевезення пасажирів автобуси, у яких кількість місць для сидіння, крім сидіння водія, більше 16, состав транспортних засобів з тягачем категорії D та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів;
ВЕ, С1Е, СЕ, D1E, DE - состави транспортних засобів з тягачем категорії В, С1, С, D1 або D та причепом, повна маса якого перевищує 750 кілограмів;
Т - трамваї та тролейбуси.
Пунктом 5 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 №340, унормовано, що водіям транспортних засобів категорій В, С1, С, D1 і D дозволяється керувати такими засобами також з причепом, дозволена максимальна маса якого перевищує 750 кілограмів. При цьому водіям транспортних засобів категорії В дозволяється керувати такими засобами з причепом, дозволена максимальна маса якого перевищує 750 кілограмів, але не перевищує маси автомобіля без навантаження, і загальна дозволена максимальна маса такого транспортного засобу і причепа не перевищує 3500 кілограмів.
Таким чином, законодавцем допускається можливість керування особою, яка має право керування транспортним засобом категорії В, составом транспортних засобів з тягачем категорії В (дозволена максимальна маса не перевищує 3500 кілограмів (7700 фунтів), а кількість сидячих місць, крім сидіння водія, - вісім) та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів. Категорія В дає також право на керування автомобілем категорії В, зчепленим з причепом, дозволена максимальна маса якого перевищує 750 кг, але не перевищує маси автомобіля без навантаження, а загальна дозволена максимальна маса такого складу не перевищує 3500 кг. 
У випадку ж керування составом з тягачем категорії В та причепом, загальна дозволена максимальна маса яких разом перевищує 3500 кг, особа повинна мати посвідчення на право керування составом транспортних засобів категорії ВЕ. Суд звертає увагу, що визначальним параметром визначення категорії транспортного засобу є саме повна маса причепа, а не фактичне його навантаження, та повна маса автомобіля.
Як убачається із матеріалів справи, згідно посвідченням водія НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , останньому надано право керування транспортними засобами категорії В.
Відповідно до наявного в матеріалах справи свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 повна маса спеціалізованого вантажного фургона малотоннажного-В марки «Ford Transit», д.н.з. НОМЕР_3 – 3025 кг, маса без навантаження – 1886 кг. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію машини серії НОМЕР_4 маса бетононаноса причіпного, р.н. 2851 АТ – 1470 кг. 
Таким чином, повна маса (максимальна маса) причепа (бетононаноса причіпного, р.н. НОМЕР_5 ) становить 1470 кг, тобто є більшою, ніж 750 кг, загальна дозволена максимальна маса транспортного засобу марки «Ford Transit», д.н.з. НОМЕР_3 із причепом до нього (бетононанос причіпний, р.н. НОМЕР_5 ) становить 4495,00 (3025,00 + 1470,00) кг, тобто перевищує 3500,00 кг. 
Отже, позивачу для керування транспортним засобом марки «Ford Transit», д.н.з. НОМЕР_3 із причепом до нього (бетононанос причіпний, р.н. НОМЕР_5 ) необхідно було мати посвідчення водія категорії ВЕ. Факт керування позивачем вказаним составом транспортних засобів підтверджується долученим до матеріалів справи відеозаписом, а також власне не заперечується позивачем.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Однак, всупереч вимогам даної статті позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що адміністративне правопорушення ним не вчинялося.
Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі статтею 280 КУпАП України, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини та визначені відповідно до них правовідносини, будь-яких відомостей, які б підтверджували зазначені позивачем обставини, позивачем не було надано суду, як і не було надано належних доказів не вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП.
Відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на суд покладається обов`язок здійснювати неупереджений розгляд та ухвалювати обґрунтовані рішення.
Відповідно до цієї ж статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на суд покладається обов`язок сприяти максимальному забезпеченню процесуальних прав учасників судового провадження.
Враховуючи викладене суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач порушив Правила дорожнього руху України. Працівником Стрийського РУП ГУНП у Львівській області, як уповноваженою особою Національної поліції, було правомірно винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 283 КУпАП України. При цьому, інспектор поліції з`ясував всі обставини, які підлягають з`ясуванню та діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, КУпАП та іншими нормативно-правовими актами. Відтак, винесена постанова серії ЕНА №6683993 від 18.02.2026 року винесена в межах повноважень та у спосіб, встановлений законом.
Також не заслуговують на увагу та не приймаються до уваги судом інші доводи позивача, які на його думку є підставою для скасування оскаржуваної постанови.
За таких обставин суд приходить до висновку, що постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП, відповідає вимогам закону та підстави для її скасування – відсутні.
Отже, в задоволенні позову слід відмовити
Також суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів позивачки), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
На підставі ст.ст. 19, 62 Конституції України, ст. ст. 126, 245, 258, 268, 280, 286 КУпАП, керуючись статтями ст.ст. 139, 143, 241-246, 286 КАС України,

у х в а л и в:
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення виготовлено 30.03.2026 року.

Суддя   Володимир ОНУШКАНИЧ