ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"04" березня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/5222/25	

Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р. В.,
при секретарі судового засідання Чолак Ю. В.,
розглянувши справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАКІНГ» (65104, Одеська обл., м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, буд. 18 В; код ЄДРПОУ 40459130)
до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРОЙ ОПТ» (73009, Херсонська обл., м. Херсон, вул. 49 Гвардійської Херсонської Дивізії, буд. 24, офіс 19; код ЄДРПОУ 41481333)
про стягнення 44 019,71 грн;
представники сторін:
від позивача - Ткач О. С.,
від відповідача - не з`явився,
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «ПАКІНГ» (далі - позивач, ТОВ «ПАКІНГ») звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРОЙ ОПТ» (далі - відповідач, ТОВ «СТРОЙ ОПТ») заборгованості у загальному розмірі 44 019,71 грн, з яких: 35 372,16 грн основного боргу; 2 287,34 грн інфляційних втрат; 973,95 грн 3% річних; 5 386,26 грн пені.
В обґрунтування позову посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за Договором поставки № 903 від 08.11.2019. Вказує, що на виконання умов цього договору поставив відповідачу за видатковою накладною № 992 від 21.05.2021 товар на суму 35 372,16 грн (рахунок № 760 від 07.04.2021), який відповідач до цього часу не оплатив.
Разом із позовною заявою позивач подав до суду клопотання, в якому просив витребувати у Головного управління ДПС у Полтавській області належним чином засвідчені копії податкової звітності ТОВ «СТРОЙ ОПТ» з податку на додану вартість за період з 2021 р. по 2024 р., а саме декларації з ПДВ з додатками № 1 до них, в яких відображені податкові накладні, виписані ТОВ «ПАКІНГ».
Клопотання обґрунтовувалось тим, що за видатковою накладною № 992 від 21.05.2021 була складена та відправлена на реєстрацію податкова накладна № 108 від 21.05.2021, яку було прийнято та зареєстровано 09.06.2021. Позивач вказав, що відповідно до вимог Податкового кодексу України, на підставі податкових накладних, виписаних ТОВ «ПАКІНГ», відповідач відносив відповідні суми ПДВ до податкового кредиту та відповідно зменшував суму податкових зобов`язань з ПДВ.
Посилаючись на правові висновки Верховного Суду, позивач зазначив, що інформація про реєстрацію податкової накладної та формування податкового кредиту за відповідною господарською операцією може бути належним доказом факту постачання товару покупцю (боржнику). Вказав, що самостійно звертався до податкових органів для отримання доказів, на що отримав відмову, оскільки така інформація є інформацією з обмеженим доступом. Наголошував, що докази, які він просить витребувати, необхідні для встановлення всіх обставин справи, а також для повного та всебічного її розгляду.
Ухвалою від 30.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 916/5222/25, справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, судове засідання призначено на 04.02.2026, запропоновано відповідачу подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі.
Цією ж ухвалою суд задовольнив клопотання позивача про витребування доказів та витребував у Головного управління ДПС у Полтавській області належним чином засвідчені копії податкової звітності ТОВ «СТРОЙ ОПТ» з податку на додану вартість за період з 2021 р. по 2024 р., а саме декларації з ПДВ з додатками № 1 до них, в яких відображені податкові накладні, виписані ТОВ «ПАКІНГ».
04.02.2026 від представника позивача надійшло клопотання про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та клопотання про проведення судового засідання за її відсутності.
Судове засідання, призначене на 04.02.2026, не відбулося у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м. Одеса та Одеській області повітряної тривоги.
Ухвалою від 05.02.2026 повідомлено сторін про те, що судове засідання призначено на 04.03.2026.
12.02.2026 до суду надійшли докази, які суд витребував у Головного управління ДПС у Полтавській області ухвалою від 30.12.2025.
У судовому засіданні, яке відбулось 04.03.2026, суд розглянув клопотання представника позивача про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та відмовив у його задоволенні. При цьому суд керувався наступними мотивами. 
За приписами ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є:
1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з ст. 247 ГПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує:
1) ціну позову;
2) значення справи для сторін;
3) обраний позивачем спосіб захисту;
4) категорію та складність справи;
5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо;
6) кількість сторін та інших учасників справи;
7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес;
8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
У порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи:
1) про банкрутство (неплатоспроможність);
2) щодо процедури превентивної реструктуризації;
3) у спорах, які виникають з корпоративних відносин, та спорах з правочинів щодо корпоративних прав (акцій);
4) у спорах щодо захисту прав інтелектуальної власності, крім справ про стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
5) у спорах, що виникають з відносин, пов`язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції, крім випадків, передбачених статтею 252-1 цього Кодексу;
6) у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних такою посадовою особою юридичній особі її діями (бездіяльністю);
7) у спорах щодо приватизації державного чи комунального майна;
8) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
9) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 3-8 цієї частини.
За ч. 5 цієї ж статті суд відмовляє у розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження або постановляє ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, якщо після прийняття судом до розгляду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог або зміни предмета позову, відповідна справа не може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 250 ГПК України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Як вже було зазначено, ухвалою від 30.12.2025 суд постановив, зокрема, здійснювати розгляд справи № 916/5222/25 в порядку спрощеного позовного провадження. При цьому суд врахував ціну позову, категорію спору, обсяг поданих позивачем доказів.
Оскільки відповідно до положень п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України справа № 916/5222/25 є малозначною, так як ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, вона підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного позовного провадження.
Враховуючи вищевикладене, суд відхилив заяву представника позивача про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.
Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити.
Відповідач правом на подання відзиву не скористався, явку свого представника у судове засідання не забезпечив, про причини неявки не повідомив, в той час як про розгляд даної справи повідомлявся належним чином шляхом надсилання ухвал суду до електронного кабінету ТОВ «СТРОЙ ОПТ». Як свідчать наявні у матеріалах справи довідки про доставку електронного документа (а.с. 36, 47), ухвала про відкриття провадження у справі від 30.12.2025 вважається врученою відповідачу 31.12.2025, а ухвала від 05.02.2026, постановлена в порядку ст. 120 ГПК України, - 06.02.2026.
Зі змісту ст. 165 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що свої заперечення проти позову відповідач може викласти у відзиві на позовну заяву. При цьому, згідно ч. 4 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин, або без повідомлення причин неявки.
Частиною 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відтак, враховуючи те, що відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву та водночас був належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, суд виснував про можливість розгляду справи за наявними доказами.
04.03.2026 суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.
08.11.2019 між ТОВ «ПАКІНГ» (постачальник) та ТОВ «СТРОЙ ОПТ» (покупець) укладено Договір поставки № 903 (далі - Договір; а.с. 5-7), згідно з п. 1.1. якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити товар на умовах, визначених цим Договором.
Відповідно до п. 1.2. Договору найменування (асортимент) товару, його кількість, ціна, загальна вартість, строки поставки узгоджуються сторонами окремо. Підставою для бухгалтерського обліку господарської операції з поставки товару є первинний документ, а саме видаткова накладна. Сторони домовились, що первинний документ підтверджує здійснення господарської операції.
Згідно п. 3.1. Договору прийняття товару прийняття товару за асортиментом, кількістю та якістю відбувається покупцем згідно із супроводжувальними документами (видаткові накладні, а також документи, що посвідчують якість товару) на момент одержання товару від постачальника. Оригінали супроводжувальних документів постачальник передає покупцю разом із товаром.
Пунктом 3.7. Договору визначено, що у випадку, коли частина товару не була реалізованою протягом 90 днів з моменту отримання товару ,покупець має право повернути його.
Обов`язок постачальника по передачі товару вважається виконаним в момент передачі товару покупцю, який визначається датою накладної (п. 4.1. Договору).
Відповідно до п. 7.1. Договору ціна товару визначається згідно Специфікації (видаткової накладної) постачальника. Загальна вартість кожної партії товару вказується у видаткових накладних постачальником.
Згідно з п.п. 7.3., 7.4. Договору покупець зобов`язаний оплачувати реалізований ним товар щотижня. Оплата товару здійснюється у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.
Пунктом 8.1. Договору передбачено, що у випадку невиконання або невідповідного виконання покупцем зобов`язань по оплаті поставленого товару, постачальник має право стягнути з покупця штрафну неустойку у розмірі 0,2 (дві десятих) % від вартості не оплаченого товару, але не більше подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.
Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 08.11.2020. Договір підлягає автоматичній пролонгації на кожний наступний календарний рік у випадку, якщо жодна із сторін не відмовиться письмово від пролонгації не менше ніж за 14 днів до дати закінчення Договору (п. 11.5. Договору).
Позивач виставив відповідачу рахунок на оплату № 760 від 07.04.2021 на суму 35 372,16 грн за товар - клейку стрічку прозору Голден 30*48 (360 шт.), 60*48 (360 шт.), 100*48 (360 шт.) та 300*48 (360 шт.) (а.с. 8).
У матеріалах справи наявна видаткова накладна на вказаний товар № 992 від 21.05.2021 на суму 35 372,16 грн (у тому числі ПДВ 5 895,36 грн) (а.с. 8, зворот).
Накладна містить підпис та печатку позивача. З боку відповідача накладну не підписано.
За видатковою накладною № 992 від 21.05.2021 позивачем була складена та відправлена на реєстрацію податкова накладна № 108 від 21.05.2021, яку було прийнято та зареєстровано в ЄДРПН 09.06.2021 за № 9152165618 (а.с. 9-10).
Згідно з Додатком № 1 «Відомості про суми податку на додану вартість, зазначені у податкових накладних/розрахунках коригування до податкових накладних, не зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, та про податковий кредит з урахуванням його коригування (Д1)», поданим до податкової декларації з ПДВ за травень 2021 року, ТОВ «СТРОЙ ОПТ» включено до податкового кредиту суму 29 476,80 грн (ПДВ 5 895,36 грн) по ТОВ «ПАКІНГ» (а.с. 52, зворот).
30.01.2025 позивач надіслав відповідачу вимогу про сплату боргу у розмірі 35 372,16 грн (а.с. 14-16).
Відповіді ТОВ «СТРОЙ ОПТ» на вказану вимогу матеріали справи не містять.
Предметом позову є вимога про стягнення з відповідача 35 372,16 грн основного боргу, 2 287,34 грн інфляційних втрат, 973,95 грн 3% річних та 5 386,26 грн пені.
Здійснюючи аналіз обґрунтованості позовних вимог, господарський суд виходить з наступного.
У статті 15 Цивільного кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Як встановлено судом, між сторонами у даній справі виникли правовідносини, притаманні для договорів купівлі-продажу та поставки.
Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Положеннями частини ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Як за договором купівлі-продажу, так і за договором поставки, обов`язок покупця полягає у оплаті та прийнятті товару, а кореспондуючий обов`язок продавця (постачальника) у передачі товару.
Статтею 662 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.
Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ч. 1 ст. 663 Цивільного кодексу України).
За ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:
1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;
2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна норма міститься і в ст. 193 ГК України, яка регламентує, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Стаття 525 Цивільного кодексу України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або зміну його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до визначень термінів, що містяться у статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Згідно з частинами першою та другою статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Підпунктом 2.1. пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.95, в редакції, чинній станом на дату спірної поставки товару (далі по тексту - Положення), визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" в редакції, чинній станом на дату спірних поставок товару, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Отже, за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та пункту 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції.
Як вбачається з матеріалів справи, вимоги позивача ґрунтуються на неналежному виконанні відповідачем зобов`язань за Договором, згідно якого відповідачу було поставлено товар на суму 35 372,16 грн. Поставку товару позивач доводить, зокрема, видатковою накладною № 992 від 21.05.2021, яка з боку відповідача не підписана. При цьому позивач стверджує, що за вказаною видатковою накладною він склав та відправив на реєстрацію податкову накладну № 108 від 21.05.2021, яку було прийнято та зареєстровано 09.06.2021.
Господарський суд враховує, що у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.
Такий факт повинен оцінюватися у сукупності з іншими доказами у справі, оскільки вибіркова оцінка доказів не відповідає вимогам процесуального законодавства.
У зв`язку з цим необхідно враховувати, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справ, у яких необхідно досліджувати обставини поставки товару, слід з`ясовувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця, інші обставини, які будуть переконливо підтверджувати реальний рух активів, свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару та які давали б змогу встановити реальність здійснених господарських операцій.
Аналогічні висновки викладені у Постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18, від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.
Так, для підтвердження того, що відповідачем було сформовано податковий кредит за податковою накладною № 108 від 21.05.2021, позивач звернувся до суду з клопотанням, в якому просив витребувати у Головного управління ДПС у Полтавській області належним чином засвідчені копії податкової звітності ТОВ «СТРОЙ ОПТ» з податку на додану вартість за період з 2021 р. по 2024 р., а саме декларації з ПДВ з додатками № 1 до них, в яких відображені податкові накладні, виписані ТОВ «ПАКІНГ».
Ухвалою від 30.12.2025 вказане клопотання було задоволено.
12.02.2026 від Головного управління ДПС у Полтавській області надійшли докази, витребувані ухвалою від 30.12.2025.
Відповідно до пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України (тут і надалі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Згідно з пунктом 201.7. статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
Відповідно до пункту 201.10. статті 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.
З метою отримання податкової накладної/розрахунку коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, покупець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та податкову накладну/розрахунок коригування в електронному вигляді. Такі податкова накладна/розрахунок коригування вважаються зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних та отриманими покупцем.
Підставою для виникнення в платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.
Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником ПДВ при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце.
Такий висновок сформовано Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 29.06.2021 зі справи № 910/23097/17.
З урахуванням наведеного, Верховний Суд неодноразово зазначав, що, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, господарські суди повинні враховувати фактичні дії як постачальника так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.
Якщо сторона заперечує факт передачі товару за договором поставки за податковими накладними, але одночасно реєструє податкові накладні на придбання товарів від постачальника та формує як покупець податковий кредит за фактом поставки товару на підставі спірних видаткових накладних, і жодним чином не пояснює свої дії та правову підставу виникнення в платника права на податковий кредит з ПДВ за цими накладними, то така поведінка сторони не є добросовісною та розумною. У такому випадку дії сторони з реєстрації податкових накладних засвідчують волю до настання відповідних правових наслідків, тому податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (постачальником) на постачання послуг на користь другої сторони (покупця), може бути допустимим доказом факту прийняття товару від контрагента на визначену суму, якщо покупець вчинив юридично значимі дії, зокрема, відобразив податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом.
Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19.
Як зазначалось, згідно з частиною другою статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Отже, основою податкового обліку є первинні документи по відображенню господарчих операцій.
Підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності. Наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідного активу (товару).
Сама по собі відсутність первинних документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій та відмови у формуванні податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника у зв`язку з його господарською діяльністю.
Такий правовий висновок викладено у Постанові Верховного Суду від 10.12.2020 у справі № 910/14900/19.
Проаналізувавши податкову звітність відповідача, яка надійшла від Головного управління ДПС у Полтавській області (а.с. 49-61) суд встановив, що відповідач сформував податковий кредит за фактом поставки позивачем товару на суму 35 372,16 грн, з яких ПДВ - 5 895,36 грн, що вбачається з Розд. ІІ «Податковий кредит» Додатку 1 до податкової декларації з податку на додану вартість (а.с. 52, зворот). При цьому таблиця 2.2. «Відомості про коригування податкового кредиту згідно зі ст. 192 розділу V Кодексу» не містить даних щодо коригування відповідачем сум податкового кредиту за операціями з поставки товарів від позивача.
При цьому, відповідач наявність основної заборгованості за видатковою накладною № 992 від 21.05.2021 не заперечував.
Згідно положень ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до п. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідним, ніж докази, надані на її спростування.
Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд також зазначає, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (Постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyondreasonabledoubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 18.01.2021 по справі № 915/646/18.
Таким чином, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, а саме Договір поставки № 903 від 08.11.2019, рахунок на оплату № 760 від 07.04.2021 на суму 35 372,16 грн (з ПДВ), видаткову накладну № 992 від 21.05.2021 на суму 35 372,16 грн (з ПДВ), Податкову накладну № 108 від 21.05.2021 з квитанцією про реєстрацію в ЄРПН від 09.06.2021, вимогу позивача про сплату боргу від 29.01.2025, податкову декларацію з ПДВ за травень 2021 року по платнику - ТОВ «СТРОЙ ОПТ» з Додатком № 1 «Відомості про суми податку на додану вартість, зазначені у податкових накладних/розрахунках коригування до податкових накладних, не зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, та про податковий кредит з урахуванням його коригування (Д1)», з урахуванням «балансу вірогідностей», суд установив, що у травні 2021 року позивач поставив відповідачу товар на суму 35 372,16 грн (з ПДВ), в той час як відповідач вказаного факту не спростував та не надав доказів оплати поставленого товару.
Враховуючи вищевикладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 35 372,16 грн основної заборгованості підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Положеннями ст. 611 Цивільного кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно зі ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За порушення відповідачем строків сплати основного боргу позивач нарахував та заявив до стягнення 2 287,34 грн інфляційних втрат, 973,95 грн 3% річних та 5 386,26 грн пені.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат та 3 відсотки річних, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц).
Визначені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України право стягнення інфляційних втрат та 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).
В силу частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).
В статті 549 Цивільного кодексу України надано визначення неустойки (штрафу, пені), під якою слід розуміти грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Пунктом 8.1. Договору передбачено, що у випадку невиконання або невідповідного виконання покупцем зобов`язань по оплаті поставленого товару, постачальник має право стягнути з покупця штрафну неустойку у розмірі 0,2 (дві десятих) % від вартості не оплаченого товару, але не більше подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.
Як вбачається з позовної заяви, при розрахунку інфляційних втрат, 3% річних та пені позивач виходить з того, що 30.01.2025 він надіслав відповідачу вимогу, в якій просив сплатити суму основного боргу у розмірі 35 372,16 грн протягом 7 днів після пред`явлення вимоги. Покликаючись на приписи ст. 530 Цивільного кодексу України, позивач зазначає, що відповідач повинен був сплатити заборгованість у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги. Оскільки вимогу було повернуто за закінченням встановленого терміну зберігання, вона вважається врученою відповідачеві 16.02.2025 та, як слушно стверджує позивач, мала бути виконана не пізніше 23.02.2025.
Втім, 3% річних та пеню позивач починає нараховувати з 24.01.2025, що суперечить його ж позиції та вважається судом опискою у початковій даті періоду розрахунку.
З цих же підстав, при розрахунку сукупного індексу інфляції, неправомірним є включення до спірного періоду індексу за лютий 2025 року, оскільки зобов`язання вважається порушеним лише з 24.02.2025.
Враховуючи вищевикладене, суд здійснив власний розрахунок інфляційних втрат, 3% річних та пені.

Розрахунок інфляційних втрат здійснюється за формулою:
ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 )
ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,
.........................
ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.
Останній період (24.02.2025 - 30.11.2025, 280 днів): 
IIc = (101.50000000 : 100) x (100.70000000 : 100) x (101.30000000 : 100) x (100.80000000 : 100) x (99.80000000 : 100) x (99.80000000 : 100) x (100.30000000 : 100) x (100.90000000 : 100) x (100.40000000 : 100) = 1.05621513
Інфляційне збільшення:
35 372,16 x 1.05621513 - 35372.16 = 1 988,45 грн.

Розрахунок 3% річних здійснюється за формулою:
Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де
С - сума заборгованості,
Д - кількість днів прострочення.
Період прострочення грошового зобов`язання:	Кількість днів у періоді	Сума	
з 24.02.2025 по 24.12.2025  35 372,16 x 3 x 304 : 365 : 100	304	883,82	
Всього 3% річних 883,82 грн.

Розрахунок суми пені здійснюється за формулою:
Пеня = С x 2УСД x Д : 100, де
С - сума заборгованості за період,
2 УСД - подвійна облікова ставка НБУ в день прострочення,
Д - кількість днів прострочення.
Період 1 (24.02.2025 - 24.07.2025)
Період розрахунку	Кількість днів у періоді	Сума	
24.02.2025 - 06.03.2025 : 14.5000 (облікова ставка НБУ) 35 372,16 (Сума боргу) x (2 x 14.5000 : 365) x 11 днів (прострочення) : 100 	11	309,14	
07.03.2025 - 24.07.2025 : 15.5000 (облікова ставка НБУ)  35 372,16 (Сума боргу) x (2 x 15.5000 : 365) x 140 днів (прострочення) : 100 	140	4 205,90	
Всього штрафних санкцій за період:	 	4 515,04	
Всього пені 4 515,04 грн.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені підлягають частковому задоволенню на суму 1 988,45 грн, 883,82 грн та 4 515,04 відповідно.
За приписами ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку із частковим задоволенням позову, суд покладає на відповідача 2 353,05 грн витрат зі сплати судового збору.
Керуючись ст. 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРОЙ ОПТ» (73009, Херсонська обл., м. Херсон, вул. 49 Гвардійської Херсонської Дивізії, буд. 24, офіс 19; код ЄДРПОУ 41481333) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАКІНГ» (65104, Одеська обл., м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, буд. 18 В; код ЄДРПОУ 40459130) 35 372,16 грн основного боргу, 1 988,45 грн інфляційних втрат, 883,82 грн 3% річних, 4 515,04 грн пені, 2 353,05 грн витрат зі сплати судового збору.
3. В решті позову відмовити.
4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Вступну та резолютивну частини рішення оголошено 04 березня 2026 р. Повне рішення складено та підписано 09 березня 2026 р.

Суддя Р.В. Волков