465/3137/26 
1-кп/465/969/26

ВИРОК
Іменем України 

21.04.2026 року м. Львів 
Франківський районний суд м. Львова в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
за участі:
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
провівши у відкритому судовому засіданні в м. Львові розгляд кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудового розслідування за №62020140000000853 від 24.07.2020 року відносно:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Сміла, Черкаського району, Черкаської області, українця, громадянина України, із середньою-спеціальною освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.408 КК України,
за участі обвинуваченого ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України, всупереч вимог ст.17, 65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 11, 16, 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою назавжди ухилитись від несення обов`язків військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без поважних причин, 15.06.2020 року, в умовах особливого періоду, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_3 , та перебував за межами розташування території військової частини НОМЕР_1 до моменту його розшуку та затримання СБ України у Львівській області 26.02.2026 року.
Дії ОСОБА_5 кваліфікуються за ч.3 ст. 408 КК України, як дезертирство - самовільне залишення військової частини з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану. 
У судовому засіданні ОСОБА_5 вину у вчиненому визнав повністю. Суду показав, що у 2020 році самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 без поважних на те причин, щиро розкаявся, та просив суворо не карати.
Захисник обвинуваченого також просив суд суворо не карати, оскільки ОСОБА_5 свою вину визнає, та щиро розкаюється. 
За викладених вище обставин суд, допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують його особу, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч..3 ст. 408 КК України, за обставин, встановлених судом.
Винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, за встановленими судом обставинами, підтверджується сукупністю зібраних по справі та досліджених у судовому засіданні доказів, які містяться у матеріалах кримінального провадження.
Вина обвинуваченого, зокрема: стверджується зібраними по справі та дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами:
- витяг з ЄРДР у кримінальному провадженні за №62020140000000853 від 24.07.2020;
- протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочини від 27.02.2026; 
- протокол про оголошення підозрюваному ухвали слідчого судді про дозвіл на затримання та вручення її копії від 27.02.2026;
- ухвала Галицького районного суду м. Львова від 12.02.2026;
- повідомлення (про вчинення військовослужбовцем військової служби за контрактом військової служби НОМЕР_1 сержантом ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України) від 20.07.2020;
- наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 15.06.2020;
- акт службового розслідування від 26.06.2020;
- рапорт від 15.06.2020;
- пояснення від 15.06.2020 ОСОБА_6 , пояснення від 15.06.2020 ОСОБА_7 ;
- службова картка;
- службова характеристика від 15.06.2020;
- наказ командира військової частини НОМЕР_1 ( з основної діяльності) від 26.06.2020;
- витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 10.01.2020;
- вимога про судимість;
- Ухвала Галицького районного суду м. Львова від 28.02.2026;
Суд зазначає, що за змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком.
Згідно п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.
Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно вимог ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин під час судового розгляду покладається на прокурора.
Згідно ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Суд при розгляді кримінального провадження досліджує докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, аналізує їх та дає оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст. 368 КПК України.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Частиною 1 ст. 85 КПК України встановлено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Під час розгляду справи у суді обвинувачений ОСОБА_5 не був позбавлений можливості подавати докази на свій захист.
При цьому суд вказує, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 підтверджується обсягом досліджених у судовому засіданні доказів, які підтверджують вину обвинуваченого у скоєному та не викликають у суду сумнівів, оскільки доведена поза розумним сумнівом. Будь-яких належних та допустимих доказів захисту на спростування доказів обвинувачення ОСОБА_5 під час судового розгляду суду не надано.
Оцінюючи описані досліджені у судовому засіданні докази, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд визнає їх належними і допустимими доказами, оскільки такі докази знаходяться у об`єктивному взаємозв`язку, нічим не спростовані, передбачені як джерела доказування КПК України та зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством, а відтак суд вважає доведеною винуватість ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 408 КК України, як дезертирство - самовільне залишення військової частини з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.  
При призначенні покарання обвинуваченому у даній справі суд суворо дотримується принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що метою покарання засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, а з врахуванням того, що позбавлення волі є одним із найсуворіших покарань, тому таке покарання слід призначати до реального відбування тільки тоді, коли у суду є достатнє переконання, що звільнення особи від відбування такого, не сприятиме виправленню засудженого.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
У той же час згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема, у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Згідно п. 1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2015 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п. 3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є тяжким, особу обвинуваченого, який не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога, має зареєстроване місце проживання. 
Відповідно до ст.66 КК України обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого є щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю злочину. 
Відповідно до ст. 67 КК України обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлені.
З урахуванням обставин вчиненого та даних про особу обвинуваченого, суд вважає за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі, оскільки на думку суду, саме таке покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.
Разом з тим, враховуючи наявність обставин, що пом`якшують покарання, відсутність обтяжуючих обставин, позицію прокурора щодо можливості застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України, обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, а тому відповідно до вимог ст. 75 КК України слід звільнити його від відбування покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Слід зазначити, що станом на час розгляду справи набрав чинності Закон України від 13 грудня 2022 року № 2839-ІХ, який набув чинності з 27 січня 2023 року та відповідно до якого внесені зміни до статті 75 КК України, що значно погіршують становище особи. Таким чином, суд вважає за необхідне при призначенні покарання, із урахуванням статті 5 КК України, застосувати положення статті 75 КК України, які діяли на час скоєння інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, оскільки такі поліпшують становище обвинуваченого.
Відповідно до ч.1 ст.377 КПК України якщо обвинувачений тримається під вартою, суд звільняє його з-під варти в залі судового засідання у разі виправдання; звільнення від відбування покарання; засудження до покарання, не пов`язаного з позбавленням волі; ухвалення обвинувального вироку без призначення покарання.
Відтак, запобіжний захід, обраний обвинуваченому ОСОБА_5 , у вигляді тримання під вартою слід скасувати.
Цивільний позов у даному кримінальному провадженні відсутній.
Процесуальні витрати по справі відсутні.
Підстави для застосування вимог ст.174 КПК України відсутні.
Керуючись статтями 368, 370, 373, 374, ч.15 ст. 615 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.408 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
На підставі ст. 75 КК України, засудженого ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі звільнити, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки.
Згідно з ст. 76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_5 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. 

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою - скасувати та звільнити його з-під варти в залі суду.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду через Франківський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Учаснику судового провадження, який не був присутній в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1