РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року 	справа № 580/1186/25 	
	м. Черкаси 	
Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гаращенка В.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом акціонерного товариства “Черкасиобленерго” до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування постанов,
ВСТАНОВИВ:
Публічне акціонерне товариство “Черкасиобленерго” звернулось до суду з позовною заявою до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції (м. Київ), в якій просить:
- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинської О.М. від 21.01.2025 про стягнення виконавчого збору в розмірі 29 749 492,30 грн. у виконавчому провадженні № 56062351;
- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинської О.М. від 22.01.2025 про відкриття виконавчого провадження № 76899374;
- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинської О.М. від 22.01.2025 про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження № 76899374.
Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 06.02.2025 відкрито провадження у даній справі та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи в судове засідання.
Ухвалою суду від 19.02.2025 зупинено провадження у справі.
Ухвалою суду від 12.02.2026 поновлено провадження у справі.
Ухвалою суду від 12.02.2026 змінено найменування позивача - публічне акціонерне товариство “Черкасиобленерго” на акціонерне товариство “Черкасиобленерго”.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що постанова про стягнення із позивача виконавчого збору є неправомірною, оскільки борг перед ДП «Енергоринок» був самостійно сплачений позивачем. 
За твердженням позивача, виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом. Питання ж розміру виконавчого збору залежить від суми фактичної стягнутої державним виконавцем суми, а не від суми зазначеної у виконавчому документі. 
На підставі зазначеного позивач вказує, що у державного виконавця відсутні підстави для стягнення виконавчого збору, а отже постанова про стягнення виконавчого збору не відповідає вимогам ЗУ «Про виконавче провадження» та підлягає скасуванню. Також незаконним позивач вважає відкриття виконавчого провадження на підставі постанови про стягнення виконавчого збору та стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження.
У відзиві на адміністративний позов відповідач позов не визнав та зазначив, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Відповідач здійснював заходи щодо примусового стягнення з боржника заборгованості за виконавчим документом. Зазначив, що оскільки у спірних відносинах виконання рішення відбулось після відкриття виконавчого провадження, то виконавчий збір підлягає стягненню з боржника, у обов`язковому порядку незалежно від дати винесення зазначеної постанови, після завершення виконавчого провадження).
Відповідач вважає, що при винесенні постанови про стягнення виконавчого збору діяв у порядку та у спосіб, визначені Законом, тому оскаржувана постанова прийнята на законній підставі та не може бути скасованою.
Щодо вимог про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження відповідач від 22.01.2025 зазначив, що вимоги позивача ґрунтуються на незаконності постанови про стягнення виконавчого збору, натомість державний виконавець не мав інших повноважень, окрім як відкрити виконавче провадження з виконання постанови від 21.01.2025 про стягнення виконавчого збору, тому діяв правомірно.
У відповіді на відзив позивач не погодився з доводами відповідача та наполягав на задоволенні позову.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
На примусовому виконанні відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження №56062351 щодо виконання наказу № 925/193/17, виданого 19.06.2017 господарським судом Черкаської області про стягнення з публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго", вул. Гоголя, 285, м. Черкаси, ідентифікаційний код 22800735 на користь Державного підприємства "Енергоринок", вул. Симона Петлюри,27, м. Київ, ідентифікаційний код 21515381 614 029 339 грн. 46 коп. основного боргу, 8 957 019 грн. 28 коп. 3% річних, 39 593 000 грн. 37 коп., інфляційних втрат та 205 272 грн. 00 коп., витрат на сплату судового збору.
21.01.2025 головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинська О.М. прийняла постанову про закінчення виконавчого провадження №56062351 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України “Про виконавче провадження” у зв`язку із повним фактичним виконанням рішення згідно з виконавчим документом.
Також 21.01.2025 головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинська О.М. прийняла постанову про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 29 749 492,30 грн. 
В подальшому, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинською О.М. винесені наступні постанови:
- від 22.01.2025 про відкриття виконавчого провадження № 76899374 з виконання постанови № 56062351 від 21.01.2025 про стягнення виконавчого збору;
- від 22.01.2025 про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження №76899374 у розмірі 401,85 грн.
Позивач не погоджується з правомірністю стягнення виконавчого збору, а тому звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд враховує, що відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 2 червня 2016 року (далі – Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини другої статті 74 Закону № 1404-VIIІ рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року (на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №56062351 від 23 травня 2018 року), виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Приписами статті 40 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.
Так, частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Спірні правовідносини, які склалися у цій справі, зводяться до питання щодо правомірності винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору на підставі статті 27 Закону № 1404-VІІІ у виконавчому провадженні, яке відкрито на час дії редакції Закону № 1404-VІІІ, яка була чинна до 28 серпня 2018 року.
З аналізу наведених правових норм Закону № 1404-VІІІ у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року суд зазначає, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
Верховний Суд неодноразово висловлював правові висновки щодо застосування статті 27 Закону № 1404-VIII, в редакції, чинній до 28 серпня 2018 року, зокрема, у постановах 14 травня 2020 року у справі № 640/685/19, від 29 липня 2020 року у справі № 1340/5050/18, від 12 серпня 2020 року у справі № 1340/5053/18, від 15 жовтня 2020 року у справі № 280/5959/19, від 28 жовтня 2020 року у справі № 400/878/20, від 21 січня 2021 року у справі № 640/3430/19, від 28 січня 2021 року у справі № 420/769/19 та від 20 травня 2021 року у справі № 640/32814/20, від 25 липня 2025 року у справі №580/12022/23.
Водночас Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, внесені зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ, за змістом яких виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Отже, з урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалася, а саме: в період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року – 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.
Суд встановив, що державний виконавець під час прийняття постанови про стягнення виконавчого збору від 21.01.2025 визначив суму виконавчого збору, яка підлягає стягненню з боржника у розмірі 10 % від суми що підлягає примусовому стягненню та становить 29 749 492,30 грн. (з урахуванням раніше стягнутої суми виконавчого збору в розмірі 521134,52 грн.) згідно виконавчого листа, застосувавши таким чином фактично Закон №1404-VIII у редакції Закону № 2475-VIII.
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України в рішенні від 09 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 (про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
У постановах від 28 січня 2021 року у справі № 420/769/19, від 22 січня 2021 року у справі № 400/4023/19, від 21 січня 2021 року у справі № 640/3430/19, від 12 серпня 2020 року у справі № 1340/5053/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 400/878/20 Верховний Суд констатував, що положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача як боржника у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року (Закон № 2475-VIII), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.
Отже, з урахуванням того, що внесені Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище позивача, а також того, що позивач добровільно сплатив залишок заборгованості перед ДП «Енергоринок», суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору у сумі 29 749 492,30 грн. згідно постанови від 21.01.2025.
Таким чином, суд вважає помилковими доводи відповідача щодо застосування до спірних правовідносин статті 27 Закону № 1404-VІІІ, в редакції, яка діє після 28 серпня 2018 року, не врахувавши, що у процесі виконання судового рішення становище боржника погіршено у зв`язку із прийняттям змін до вказаної правової норми, що суперечить статті 58 Конституції України.
З урахуванням зазначеного, постанову про стягнення з позивача виконавчого збору від слід визнати протиправною та скасувати. 
Щодо вимог про визнання протиправною та скасування постанови від 22.01.2025 про відкриття виконавчого провадження № 76899374 та від 22.01.2025 про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження № 76899374, суд виходить з такого.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини І основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Також суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьев проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглянутій міжнародній нормі.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Садах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача необхідно керуватись принципом верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь- яких інших умов для цього.
Частиною 1 ст. 172 КАС України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.
В розумінні п. 23 ч. 1 ст. 4 КАС України похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
У спорі, що розглядається, постанови про відкриття виконавчого провадження та стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження №76899374 від 22.01.2025 прийняті на підставі визнаної судом протиправною постанови про стягнення виконавчого збору від 21.01.2025. Отже, позовна вимога про скасування постанов від 22.01.2025 є похідною від позовної вимоги про постанови від 21.01.2025 про стягнення виконавчого збору.
Оскільки постанова про стягнення виконавчого збору визнана незаконною, тому постанови про відкриття виконавчого провадження та стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження №76899374 від 22.01.2025, також підлягають скасуванню.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору за подачу позову в сумі 9084 грн. слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст. 6, 9, 14, 72, 76, 90, 139, 143, 241-246, 255, 271, 272, 287, 295 КАС України, суд - 
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинської О.М. від 21.01.2025 про стягнення виконавчого збору в розмірі 29 749 492,30 грн. у виконавчому провадженні № 56062351.
Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинської О.М. від 22.01.2025 про відкриття виконавчого провадження № 76899374.
Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинської О.М. від 22.01.2025 про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження № 76899374.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (м. Київ) (вул. Гродецького, буд. 13, місто Київ, 01001, код ЄДРПОУ 00015622) на користь акціонерного товариства “Черкасиобленерго” (вул. Гоголя, буд. 285, м. Черкаси, 18002, код ЄДРПОУ 22800735) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 9084 (дев`ять тисяч вісімдесят чотири) грн. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня підписання рішення суду.

Суддя 	Валентин ГАРАЩЕНКО